ALEXANDRA

SALMELA

Narodila se roku 1980 v Bratislavě, momentálně žije a tvoří ve finském Tampere. Publikuje ve finštině i slovenštině, většinu knih si sama překládá.

Vystudovala divadelní dramaturgii v Bratislavě a finskou filologii na Karlově univerzitě v Praze.

Debutovala roku 2010 románem 27 aneb Smrt vás proslaví (česky 2012), za který obdržela cenu deníku Helsingin Sanomat pro nejlepší prvotinu roku. Kniha byla nominovaná i na literární cenu Finlandia. Protože autorka neměla požadované finské občanství, pravidla udílení ceny byla v souvislosti s nominací upravena.

Alexadra Salmela se věnuje i knižní a časopisecké tvorbě pro děti. Její soubor krátkých pohádek Žirafí máma a jiné příšery (2013, česky 2015) vzbudil velký ohlas u kritiky i čtenářů. Letos autorce vyšel ve Finsku román pro děti s názvem Mielikutitusystävä. Spolupracovala také na knižní a rozhlasové části multižánrového projektu Mimi a Líza.

Kromě prózy píše drobné dramatické útvary pro rozhlas i divadlo, sporadicky se věnuje literárnímu překladu.

Díla Alexandry Salmely jsou přeložená do osmi jazyků, od dánštiny po hindštinu. Antihrdina je její druhý román. Jeho slovenské vydání bylo nominováno na cenu Anasoft Litera 2017.

Větrné mlýny

Alexandra Salmela

Antihrdina

Brno, 2019

Tento projekt byl realizován za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikací (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentují názory Evropské komise a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

This work has been published with the financial assistance of FILI – Finnish Literature Exchange.

Z finského originálu Antisankari vydaného nakladatelstvím Teos v Helsinkách v roce 2015 s přihlédnutím k doplněnému a upravenému autorskému překladu do slovenštiny přeložil Michal Švec

Jako svou 533. tištěnou a 51. elektronickou publikacci vydalo v roce 2019 nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

K vydání připravila Lenka Fárová

Grafická úprava a sazba Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-351-1 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-356-6 (eBook)

Alexandra Salmela

ANTI

HRDINA

KTERAK SE V ZEMI

SUŽOVANÉ ÚTLAKEM

OBJEVIL SMĚRODÁRCE

A PŘIVEDL JI DO LŮNA

MATKY PŘÍRODY

V dobách, kdy špinaví spekulanti útočili na čistý sever, rvali mu vnitřnosti z těla a zadupávali jeho duši do bláta, kdy v panenských řekách proudila zčernalá krev, kdy se do mysli neohroženého přírodního národa zákeřně vkrádala beznaděj a odboj pomalu slábl, objevil se na hranici vody a nebe hrdina. Byl nejkrásnější a nejsilnější na celém světě. A také ze všech nejmoudřejší. Znal tajemství Matky Země a hovořil řečí stromů a zvířat. Neměl sobě rovného — nazýval se Směrodárce.

Neochvějně stanul na vrcholku hořícího kopce a pravil:

„Tvrdí, že rozvoj je změna a změna že je dobrá a nevyhnutelná. Ale ta, kterou přinášejí oni, znamená vykořisťování a smrt. Tvrdí, že není jiné cesty, ale já tu stezku vidím zřetelně: vede do lůna Matky přírody. Vysmívají se nám, že stavíme vzdušné zámky, poroučejí, abychom vyšplhali zpět na stromy. Ale my jsme realisté. Bojujeme za nemožné a zvítězíme. Naše země se stane tou nejspravedlivější na světě: všichni lidé, zvířata i rostliny v ní budou žít v harmonii, s hlubokou úctou k Velké matce. Naše země bude předsunutá bašta v boji proti celosvětovému kořistnickému kapitalismu. V naší zemi se Utopie stane skutečností.“

A Směrodárce vedl jásající davy do boje. Den co den se k nim přidávali noví a noví nadšenci: spoutaní lidé odhodili z beder jho útlaku, uchlácholení prohlédli zákeřné slaďoučké lži, umlčení se rozmluvili a zmrzačení se postavili na nohy, aby Ho následovali. Zelená ideologie se jim stala chlebem, druzi ve zbrani novou rodinou. A veškerou lásku a oddanost věnovali svému vůdci, Velkému Směrodárci. Byl nesmlouvavý a náročný, nejvíce vůči sobě samému. Věřil v sílu příkladu. Žil asketickým životem a bez ustání pracoval. „Na odpočinek bude dost času po smrti,“ říkával.

Válka proti Molochovi byla krutá. Nakonec se Směrodárce s vydřiduchy utkal před prokletým trojdolem. Ze slunečních paprsků si spletl bič a dotkl se jím promrzlé země. Trojdomý obr procitl. Uranos spláchl vypasené zazobance i s jejich lokaji do napěněných jedovatých vln, Kronos rozevřel dokořán chřtán a Pluto všechno pohltil v bezedných útrobách. Směrodárce pofoukal Zemi mokvající ránu a ta se zacelila.

A tak Směrodárce, nejprvnější mezi prvními, očistil zemi od cizopasníků a pojmenoval ji Utopie.

Potom si sundal blyštivou přilbu. Potřásl hlavou a jiskřivé vlasy se mu rozlily po zádech jako vodopád. Ze souměrné tváře hrdě hleděl pár čarovných očí, jedno blankytné jako živá voda, druhé kaštanové jako úrodná půda. Široký úsměv zářil jasněji než slunce. Ach, jaká radost: Směrodárce byla Ona, Velká Směrodárkyně!

Vřelým pohledem pohladila zemi a ta rozkvetla do krásy. Člověk duševně vyrostl a znovu splynul s Matkou přírodou. Vědci vymysleli novou skutečnost, umělci jí nastavili jasné zrcadlo, zpoza nějž prosvítala zelená budoucnost, a pod oslnivým úsměvem Směrodárkyně se všichni navzájem milovali.

1

DĚTI ŠTĚSTĚNY POSÍLÍ ŠPIČKOVÝ TÝM DENÍKU FAKTA. Tzal se sardonicky zasměje. Šašci, bubnuje si do stehna tlustou rolí novin a tak nějak bezradně postává uprostřed sálu. Rozhlíží se, hledá židli, i když ví, že ta jediná v místnosti není určená pro něj. Je to jednoduchá tvrdá židle vyřezaná z načervenalého třešňového dřeva, stejně jako masivní psací stůl, za nímž židle stojí. Jinak je bílá místnost, prozářená stříbrnými paprsky jarního slunce, prázdná. Tzal rozhrnul závěsy, jak to má ve zvyku. Venku se na okně v kapkách uvězněných v pavučině láme duha. Vysoko nahoře zářivý kobalt. Tzal se ušklíbne, růžové rty v drsné tváři. Zastrčí si vlasy za uši a s rolí novin se posadí na okenní parapet. Za ním oslňující světlo: najednou z Tzala zbývá jen daguerrotyp vyžilého Pana. Nicméně se hýbe, pomalu, ale jistě, podrbe se na nose, zas a znovu si zastrkuje umaštěný pramen vlasů za ucho, prolistuje Naši ctnost, Timesy i Le Monde Globe, a nakonec se opět vrátí k Faktům: usmívá se, pobrumlává, neboť: v sousedním státě, Utopii, zavádějí nesmyslný zákoník práce s názvem Flux, což seriózní média v našem civilizovaném světě nechávají bez povšimnutí. Tzal si naštěstí skrze propagandistické noviny Boreālní ekosocialistické občanskodemokratické rovnostářské republiky (BESODRR!!!) alias Utopie předplatil pravdu, kterou se nikdo jiný neodvažuje zveřejnit. Tzal miluje rétoriku severské ekodiktatury, noviny čte jako sbírku vtipů, dokud se černým humorem nepředávkuje a nemrskne plátkem o zem. Den nato ale lačně otevírá nové číslo a trochu se u toho za svůj zvrhlý koníček stydí: ale dopřejme mu to, vždyť ani on si už v životě příliš potěšení neužije.

Tzal nad Fakty soptí, je skoro až rozkošný, jak se vzteká, že on by na tohle téma napsal úžasný článek sršící ironií, na rozdíl od tohohle pisálka z Utopie, jehož text se lepivě táhne jako těsto špatného pekaře. To přirovnání pokulhává, zamrzí ho, je stěží hodné osoby jeho formátu, mediálního guru profesora Michela Vaka. Ačkoli od jeho aktivní redaktorské činnosti uplynul už nějaký ten pátek: teď obráží nejrůznější akce, přednáší o kdečem, děkuje kdekomu, za kdeco. Psaní se ale zapomenout nedá, je to jako jízda na kole, jakmile si ji jednou člověk osvojí. Nebo dar dostane do vínku shůry, od Boha. Eventuálně od dobré sudičky, pokud v bohy nevěří. Případně jako součást genomu, polibek štěstěny, pokud nevěří v nic. Ale tolik prázdného patosu! Utopijskou duši Tzal prostě nepochopí. Tak daleko na severu nikdy nebyl, ačkoli o osamostatnění oné země a jejích politických kotrmelcích napsal desítky kousavých úvodníků do Naší ctnosti, nejvýznamnějšího seriózního deníku, který ovlivňuje veřejné mínění v KoroNovu, prudce bušícím srdci JihUnie. Ne že by teda jiné koroNovské noviny nebyly objektivní. Média v Utopii oproti tomu zatěžuje patolízalství vůči politickému vedení, což se Tzalovi hnusí, ačkoli si tajně vychutnává neobratné floskule a klišé jako DĚTI ŠTĚSTĚNY POSÍLÍ ŠPIČKOVÝ TÝM DENÍKU FAKTA. VÍTEJTE, FLUXANTI!

V redakci Faktů je dnes opravdu živo,

ačkoli venku mrzne, až praští.

(Vzhledem ke geografické poloze Utopie venku vždycky mrzne, až praští, tím si je Tzal jistý, ale redaktor, jakýsi L. I. Airiainck, cítil zvláštní potřebu tuto samozřejmost zdůraznit. Už začátek článku odhalil, že text by se při troše dobré vůle hodil přinejlepším do časopisu pro ženy nebo podobně pofidérního plátku, pokud by něco takového v Utopii vůbec měli, ale v seriózním – jak se noviny samy nazývají – deníku, je otištění něčeho takového neprominutelné faux pas, takový výblitek uprostřed titulní stránky. Tzal, respektive Michele Vak, někdejší šéfredaktor výše zmíněného kvalitního koroNovského deníku Naše ctnost, vysoce vážený novinář a mediální osobnost milovaná celým národem, by napsal jasný a výstižný text: Hlásná trouba utopijské ekosocialistické diktatury Fakta (sic!) se aktivně zapojila do pochybného projektu státní propagandy, implementace zákona o rotaci pracovních sil. Nebo jenom do testování zákona o rotaci pracovních sil. Pojem je tak jako tak příliš dlouhý a koroNovskému čtenáři uvyklému na trefné slogany by mohl činit potíže, nadto stejně každý ví, že všechno, co se v Utopii děje, je propaganda vládní mašinérie a čiré zlo. V Utopii neexistuje svoboda, o ni ta drobná menšina, pro niž byl tvrdý ekosocialismus snem, připravila utlačovanou většinu, pro kterou totéž uspořádání znamená nekonečnou noční můru. V tomhle světle se následující věty článku jeví skoro groteskně, jaká škoda, že si takovou lahůdku vychutná jen několik intelektuálů bez předsudků, mezi něž se Michele Vak počítá.)

V aule redakce živě diskutuje šestice navzájem velmi odlišných osob, které však svorně srší elánem a ohromným štěstím, díky kterému tu dnes jsou. (které, kterému) Těmto šesti jedincům totiž při testaci (Tzal není jazykový purista, ale u tohohle slova už mu naskakuje husí kůže) zákona o rotaci pracovních sil v rámci pilotního projektu FLUX, jemuž se dostalo již značné publicity, přiřkl los práci v deníku Fakta.

Při příležitosti dvacátého výročí státu Utopie vydal Úřad pro dělbu práce BESODRR dlouho připravovanou novelu zákoníku práce. Díky reformě FLUX se znatelně zkrátí pracovní týden, pracovní úkony budou rozdělovány rovnoprávně a pestře a náplň práce jednotlivců bude obohacena o motivující variabilitu. Předsedkyně Úřadu pro dělbu práce Alba Madralo má radost (Och, to lékař zajásá, až se konečně dostane k zametání ulic! pousměje se Tzal ostentativně), že nový zákon poskytne pracujícím možnost (prý možnost!!!) vyzkoušet si různá pracovní zařazení a odvětví, díky čemuž se předejde profesnímu vyhoření a depresím a zaměstnanci budou motivováni k neustálému vzdělávání a vlastnímu rozvoji ve všech fázích životního cyklu.

(Tohle povede k profesní nezpůsobilosti – s fatálními následky! Tzalův daguerrotyp sebou na parapetu škube sem a tam. Genitální Úřad pro dělbu práce našeho severního souseda u příležitosti dvacetiletého výročí státu opět září! napsal by břitce. Nebo tedy, Michele Vak by to tak byl napsal. Tzal vágně formulovanou myšlenku opustí, protože už mezitím zvažuje, zda se spokojí s řídnoucí nabídkou baru ve své pracovně, nebo jestli si povolí vytratit se do proměnlivého labyrintu uliček mokré čtvrti. Tzal, který svou přezdívku získal za jedné dávné noci utopené v cákající krvi a létajícím papouščím peří podle dobrého, nicméně padlého toltéckého boha Quetzalcoatla, je odvrácená polovina seriózního čestného akademika Michela Vaka, troska závislá na alkoholu a cíl nevyčerpatelného zájmu, ba dokonce výstřední lásky národa. O jeho potácení a zajíkavých proslovech na rozzářených pódiích, na všelijakých galavečerech vlivných podniků, fondů a nadací a následných držkopádech do škarp kolují téměř legendární zvěsti. V jeho pestrém profilu chybí už jen nezřízený sexuální život. Svého času se proslýchalo, že kdyby měl na svém kontě alespoň několik aférek, byl by to dotáhl na prezidenta JihUnie. I bez prezidentského křesla se ale Michele Vak stal živoucí legendou – nyní se o něm však nehodí mluvit v minulém čase, je přece stále naživu a navzdory chronické nemoci v plné síle. Takto vydrží ještě celý jeden měsíc, během nějž splní tajné přání bulváruchtivého národa a zaplete se se ženou.

Vlastnímu rozvoji ve všech fázích životního cyklu, zopakuje si pro sebe Tzal sarkasticky. Kdyby našel sílu, opravdu by napsal pár žhavých řádek o opilém rakovi, který tvrdošíjně vrávorá pozpátku a vzdaluje se pokroku. Cvaky cvak, celou Utopii odstřihneme od západní civilizace a ještě nám to přinese radost: konečně se mají všichni stejně mizerně. A čtenářů by se hřímavě dotázal: Jak byste se vy, vážení čtenáři, cítili na operačním stole, kdyby na vás zpoza roušky hleděl někdejší popelář, mongoloidní surovec, který by svíral skalpel ve špinavých prackách, zatímco zázračnému chirurgovi by nezbývalo než někde kydat hnůj?! Následovala by odmlka, dramatická pauza. A nový odstavec věnovaný další otázce, dalšímu obvinění prohnilého sociálního experimentu v Utopii: Copak je protežování lenochů na úkor schopných a přičinlivých lidí nějaká rovnoprávnost? Tzal jako by v duchu cítil omamné vibrace potlesku nadšeného publika. Už už se chystá děkovně kývnout, skromně přijmout ovace a možná přidat ještě jednu, úplně poslední větu: Procitne národ drsné a od okolního světa izolované Dystopie (!) konečně z dřímoty, aby setřásl z beder těžké ekofašistické jho?)

Deník Fakta jde opět příkladem a nabízí pět pracovních míst na dobu určitou pro pilotní test FLUXu pro pilotní testování FLUXu pět pracovních míst na dobu určitou.

Tzal kroutí hlavou. Na začátku článku se píše: šestice navzájem velmi odlišných osob. To neumí redaktor Airiainck počítat, nebo ten šestý mezitím zaklepal bačkorama? A ani zmínka o původních redaktorech, kteří museli z Faktů nezbytně odejít, aby uvolnili místo pokusným králíkům tohohle projektu. Přes jejich oběť jim v článku nebyl obětován ani řádek. FLUX je nástroj, jak ohnout hřbet už tak bitých intelektuálů, jasná předzvěst nových čistek. Tzal, Michele Vak, ví o utopijském snu své, příhodné názory si vždycky dokázal zformulovat i z mála. Sám kdysi nafukoval jak informace, tak i klevety, protože to miloval stejně jako jeho vypasení čtenáři. Tragikomické osamostatnění bohy zapomenutého kouta světa, které v Utopii vzletně nazývají Velkou zelenou revolucí, pro KoroNovany překřtil na Odříznutí kotevního lana. Zámožnost a Civilizovanost, Tzalova oblíbená dvojka, utíkaly z tohohle balíkova, který se nořil do tmy, co jim síly stačily, a přenechávaly ho na starost bláznům. Hned vzápětí mladá Utopie zrušila peníze a jako mezinárodní valutu zavedla vodu. Vodu do šrajtoflí, poškleboval se Tzal, a to byl teprve začátek humorných zpráv. Báječná Dystopie mu sama vnucovala snadné terče pro vtipkování a Tzal se jich radostně chápal. V Absurdistánu je to čím dál tím lepší! roztruboval škodolibě. Jako šéfredaktor Naší ctnosti se Tzal, toho krásného času známý pouze svým pravým jménem Michele Vak, vysmíval dokonce obří tragédii v trojdole Uranos-Pluto-Kronos. V zatvrzelém cynikovi nevzbudilo soucit ani dvě stě obětí včetně Směrodárkyně, hrdinské zakladatelky Utopie: Vaše chyba, prolétlo mu hlavou, rudozelený fašista se aspoň zamyslí, jestli se vyplatilo z dolů soudně vykázat jejich plnoprávné vlastníky, samé solidní nadnárodní korporace, které by dokázaly drobné nedostatky napravit, jen kdyby k tomu dostaly příležitost. Hloupý ekofašista jim příležitost nedal a výsledkem rovnice byla nejstrašnější ekologická katastrofa v dějinách severní polokoule i rozpuštění vlastního politbyra v radioaktivní důlní vodě.

Ztráta Směrodárkyně otřásla lidem Utopie, už i jinak těžce zkoušeném náhlými pohromami a šířícími se epidemiemi, ale novinářskou hyenu to jen povzbudilo k vymýšlení dalších a dalších jedovatých, posměšných přízvisek hrdinky, které plivala na její zohavené ostatky. Zatímco obyvatelé Utopie zaháněli žal písněmi a legendami o milovaném Nejjasnějším slunci severního nebe, Úsvitu nové doby, o Hvězdě Revoluce či přímo Ztělesněné Revoluci, Katyni vydřiduchů, Krvavě rudé bojovnici Matky přírody, Lesní filozofce, Strážkyni životní rovnováhy, Čarodějných prstech, Severce, Světici severu, Spasitelce, Vykupitelce, Holubici míru, J. J. Nemis, Husky či Sněhobělce, Tzal bavil prosperující svět na břichaté straně rudozelené opony anekdotami, jejichž protagonistu nazýval méně lichotivými, ba dokonce přímo urážlivými jmény jako Diktátor Dystopie, Hrůzovládce Vidlákova nebo Krutý tlustoprd a pytel s tvořivou invencí se nadobro roztrhl po tom, co si Tzal ke svému překvapení a ke své ostudě uvědomil, že tvář pod zářivou přilbou nepatřila muži, kteréžto zjištění vedlo k bleskurychlému vzniku Sněhové královny prohnilého samoděržaví, Ztělesněné směrnice, Směrodárkyně rozhoďnožky a Zelené semetriky a Sluníčkářské mordy a Šilhavé mordýřky a Puťky revoluční a Rebelky samodomo a Pomatené máničky a Kruté megařiti a Brincaideiry a Ďáblovy nedomrdky a Radioaktivní bestie a Fondue de Pluto a… Ani jedno z těch jmen, která nestydatý pisatel užíval, však nebylo hrdinčino vlastní. Když se Michelu Vakovi nakonec odhalila Její pravá identita, už nikdy nevzal Její jméno nadarmo a vlastně ho neužil už vůbec a jeho proslulá břitká kritika Utopie se proměnila v nemastné neslané články o místní pivní kultuře. Paradoxně právě tehdy se však Michele Vak stal miláčkem celého národa. To byly časy. Tzalův skelný pohled sklouzne po zahnuté větvičce rozkvetlé třešně: půda je na třešně příliš vlhká, ale klidně si hrajme na Zemi vycházejícího slunce, co na tom. Aha, ten článek ještě pokračuje.

Výzva byla otevřená všem plnoletým občanům a ti projevili nebývalý zájem. K datu uzávěrky dorazilo do redakce Faktů 123 456 žádostí, z nichž se mělo vylosovat pět šťastlivců. Štěstěna (Štěstěna!) si ale postavila hlavu: při losování posledního šťastlivce zůstaly šéfredaktorovi Faktů Aslaku Kravcovi v ruce dva lístečky. Dozorčí komise sestávající z funkcionářů Úřadu pro dělbu práce a deníku Fakta rozhodla, že učiní ušlechtilé gesto a přijme oba vylosované. Díky tomu získá redakce deníku na fluxová pracovní místa šest zaměstnanců na dobu určitou. Těchto šest osob právě napjatě sedí v aule reddddxxxxxxx deníku F//// Redakce Faktů srdečně vítá nové kolegy!

Soucit s bližním jeho život k lepšímu ani k horšímu změnit nedokáže, tomu Tzal nevěří, a ani to nechce zkoušet, ale přesto ho zajímá, kolik někdejších redaktorů bylo propuštěno do předčasného důchodu a kolik se právě radostně školí na nová náročná povolání. V pracovních táborech uprostřed radioaktivního lesa nebo tak. Odešli stejně nadšeně jako těch dvě stě idiotů do hroutícího se dolu. Tzal si představuje postavy, které se kradou mlžným šerem, pohublé stíny splynuvší se špinavými zdmi ubikací, na hlavě žlutá přilba, ve tváři bledá zeleň, absintová nebo mrtvolná, zelená víla tak jako tak, pak plynule v myšlenkách odběhne od monster důlních strojů, prorezlých na smrt, s nohama hnijícíma v jedovatě bublavé kapalině a s parohy zachvácenými plameny, o nichž si peklo může nechat jen zdát, a vylétá do víru zuřivých tanců polární záře, ven, ven do vesmíru. Barva je nicméně všude stejná: neonově zelená planoucí zář, až z toho Tzala rozbolí hlava. Ví, věří, že to je pouhý přelud, navíc takové klišé: v těsných chodbách tlumené světlo, na stropě se srážejí těžké kapky schopné vypálit do lebky kouřící díru a seškvařit vnitřek hlavy. Za dlouhými stíny dolů a továren hororová postapokalyptická fantasmagorie: šestinohé srny se pasou na hromadě zdechlin dvouhlavých ryb. Sýkorky, kterým narostly tygří tesáky a drápy, vyhrabávají z bílé země fosforeskující červy. Stromy, jež se zdají mrtvé, ve skutečnosti vůbec mrtvé nejsou, uhnízdily se v nich

bytosti a síly, o nichž je lepší nic nevědět. Primitivní lid prolezlý chorobami se plíží stíny, ubozí potomci místních obyvatel, bez schopnosti řeči, poslední cáry lidskosti omotané kolem kotníků je zpomalují při běhu. A uprostřed té hrůzy pět (nebo šest?) někdejších redaktorů přeřazených na nejrůznější nové pracovní pozice uklízí zemi, likvidují nekonečné stopy po největší ekologické katastrofě, která se kdy na území všech severských států odehrála. Slouží společnosti, a jak rádi. Krumpáče a lopaty sviští vzduchem. Kolečko naložené bublající pěnou. Pracují bez ochranných rukavic a prozpěvují si – Tzala překvapí, že místo pochmurné otrocké balady zaslechne svižnou dělnickou píseň.

Za oknem třepetá křídly vlaštovka. Když si povšimne Tzalova pokřiveného odrazu ve skle, frnkne pod střechu. Vlaštovky jsou krásní ptáčci, nosí elegantní černý frak, hezká zděná hnízda udržují čistá, slupky semínek z nich vyhazují ven a ze dveří si kadí přímo pod domeček. Na zem. Jak nechutné, jak lidské. Jestlipak jsou v Utopii vlaštovky v dnešní době zakázané? Tzal listuje hustě potištěnými stránkami Faktů z hrubého recyklovaného papíru. Tak kolik kolegů? Konečně: bylo jich šest: oko za oko, zub za zub, starý za nového. Dvoustrana přetéká uklidňujícími pohádkami o plánech propuštěných novinářů na světlou budoucnost. Odstupující zástupkyně šéfredaktora plánuje dlouhé treky křížem krážem i kolem dokola milované vlasti, špičkový zahraniční komentátor Enki Rii-Gottfarb vykresluje harmonickou georgiku předčasného důchodu, včelaření a pěstování vinné révy v klidu venkova – ve skutečnosti na zamrzlé půdě v Utopii, ale nadšení a dřina zdolají všechny překážky. Rii-Gottfarb radostně děkuje: ještěže máme FLUX! Optimismem hýří skvadra předních politiků, vědců, projektantů, profesorů i všemožných dalších odborníků a národ pochopitelně sdílí tentýž názor.

FAKTA

OBYVATELÉ UTOPIE SE RADUJÍ Z NOVÉHO ZÁKONÍKU PRÁCE

Máme nejspravedlivější

zákoník na světě!

Každou práci je třeba vykonat. Některé úkony ale vyčerpávají více než jiné. Rotace pracovních pozic tento nepoměr vyrovná. FLUX je to nejlepší, co nás mohlo potkat. Průkopnický zákon opět potvrzuje, že Utopie je nejpokrokovější společností světa. Málokteré povolání je pro zaměstnance také posláním. Rotace zaměstnanců mezi různými odvětvími, která vede ke střídání v těch nejméně příjemných profesích, je extrémně férová. UTOPIE JDE OPĚT PŘÍKLADEM ZBYTKU SVĚTA. V Utopii je rovnoprávnost víc než krásné slovo, které je třeba zapsat do ústavy. V Utopii je rovnoprávnost skutečností. Obyvatelé Utopie jsou hrdí na nový pracovní zákoník: FLUX má ohromný vliv na národní index štěstí. Rozdrtíme pochybnosti našich nepřátel! Kapitalističtí vykořisťovatelé dostali naši zemi do takového stavu, že se u nás ještě dvacet let po osvobození konají národní úklidové brigády. Hnusnou práci si musíme odedřít – společně a spravedlivě.

Žádná práce není lepší ani horší. Lepší ani horší není žádný pracující. Utopie se

nebojí radikálních řešení! Budeme dřít

až do vítězného konce!

Jediná kritika zákona přichází ze zahraničí. Je to součást agresivní propagandistické strategie světa kořistnického kapitalismu, zoufalý pokus udržet status quo nerovnoprávnosti. Aby zachovali nerovnoprávnost ve svých zemích, uchylují se k útokům na naše sociální inovace. PRÁCI JE

TŘEBA VYKONAT A MY TO SPOLEČNĚ DOKÁŽEME. Na brigádní tábory se od nynějška lze snadno dostat i bez žádosti. Lid Utopie je opět jednomyslný: Podřadná práce neexistuje! Jsme první a poslední obránce svobodného světa. V Utopii realizaci našich idejí zabezpečíme, ale cítíme také povinnost k soudruhům, kteří bojují za práva přírody a za lidská práva za hranicemi naší země. FLUX otřese sociálními strukturami po celém světě! Jsem šťastný, že i já můžu vykonat něco pro správnou věc. Odborná způsobilost nijak neutrpí.

Každého vyškolí praxe. Osvojování nové

náplně práce přináší osvěžující výzvy a vítaný trénink pro mozkové buňky. Zaměstnanci

se k podnětné variabilitě stavějí pozitivně: Hlava je ve střehu a nedochází ke zbytečným chybám. Jediný obyvatel Utopie nebude litovat. Lékařská komora se z FLUXu raduje: Fyzická práce je alfou a omegou všeho.

Zákon se prvotně netýká

pozic vyžadujících speciální

vzdělání, takže návštěvy

nemocnice se není třeba bát.

FLUX je 100% bezpečný. Děti divočiny (DD) děkují za nový zákoník práce. Neproškolené osoby se k nebezpečným úkolům nedostanou. Současné zásady bezpečnosti při práci jsou na úplně jiné úrovni než před dvaceti lety, takže smrtonosné pasti jako Uranos-Pluto-Kronos jednoduše neexistují. Neseme zodpovědnost, sdílíme břímě: V JEDNOTĚ JE SÍLA! Jednotvárný pracovní život je konečně minulostí. Ať žije Matka příroda! Ať žije Utopie!! Ať žije FLUX!!!

O TROJDOMÉM

OBRU A OBĚTI

SMĚRODÁRKYNĚ

Žádné štěstí netrvá věčně. Jednoho dne začal Kronos zvracet. Z otevřených ran v těle Země tryskala jedovatá pěna a zabíjela zvědavé srny, jež nedopatřením přišly očuchat pestrobarevné bubliny, které se vznášely nad krátery. Směrodárkyně se pro srny hluboce trápila. Pak si omyla ruce slzami a zadívala se pod zem. Spatřila, že kamenná střeva trojdomého obra jsou rozežraná jedy a děravá jako řešeto, skrze nějž prosakují zločiny mrtvých nepřátel.

Směrodárkyně shromáždila radu dvou set moudrých a prohlásila, že sama sestoupí do nitra země, aby zacelila její zmrzačené útroby. Její druzi plakali a žadonili, aby si to rozmyslela, ale Ona byla neoblomná.

Druhého dne, sotva se východ zarděl jitrem, vyskočila Směrodárkyně z lůžka, natáhla rychle nuzný šat, přehodila přes plece ostrou vrtačku, obula masivní bezpečnostní boty, aby si chránila lesklé nohy, a vyšla z komory do ranní záře bohyni spíše než člověku podobna. Před její skromnou chýší již čekaly dvě stovky věrných, každý připravený následovat Ji až do devátého kruhu pekla, a ona je vedla do míst, odkud prýštilo zlo.

Hrdinové sfárali hluboko do šachty a po kotníky ve zpěněných jedech se pustili do boje s časem. Z temných jam útočili syčiví démoni, ale Směrodárkyně jim uťala hlavy a uvrhla je do těsných kobek, které zapečetila na věky věků. Družina hrdinů dělala všechno pro to, aby se obr nezhroutil, ale marně. Plutonovo chorobné podsvětí se roztřáslo, z Uranova chatrného stropu začaly padat balvany. Kronovy jeskyně se bortily — titán se rozhodl, že všechno zlo pohřbí na věčné časy ve svém břiše. Směrodárkyně napnula poslední síly a vezpívala běsnící pohromy do nerozbitné démantové skříňky, zamkla ji na tři západy a spolkla klíč. Její úkol byl splněn. Přízraky minulosti už nikdy nevyjdou na povrch trýznit naše děti, rozežírat naše lesy, otrávit naše vody. Ale Směrodárkyně, Nejjasnější slunce severního nebe, a dvě stě nejstatečnějších hrdinů za to zaplatili životem.

Směrodárkyně nám zajistila mír, svobodu a budoucnost. Na jejích kostech spočívá naše milovaná šťastná země, naše Utopie.

2

Tzal seskočí z parapetu, špičaté boty demonstrativně zaduní o bíle dlážděnou podlahu. Odporná propagandistická slátanina. Prý že rubrika názory čtenářů. Obyvatelům Utopie úspěšně naočkovali jednotnou mysl a jednotný názor. Stokrát opakovaná lež se stává pravdou a slepý nedokáže číst mezi řádky. Tzal bručí. Není divu, že jsou ti izolovaní chudáci celí pomatení, když je od kolébky do hrobu krmí tím, že svobodný internet je komunikační nástroj ďábla, že Gamljet nasazuje armádu mandelinek s ostrými zuby do každé zásilky brambor, kterou posílá jako potravinovou pomoc, že mezi televizními vlnami probleskují oblbující reklamní slogany, že veškeré světové bohatství má v rukou deset korporací, že pod arktickým ledovcem se ukrývá množství metanu schopné zlikvidovat veškerý život na Zemi a že výtažek z rozemletého trusu bílého soba vyléčí rakovinu. V jejich omezeném univerzu stojí Utopie sama v boji proti zlu, a pokud se v bitevní vřavě přihodí nějaká ta chyba, třeba i osudová, vždycky za ni může vnější nepřítel. Dokonce i zhroucení dolu UPK má na svědomí kapitalista, který důl spravoval do doby, než ho vyhostili ze země. Tzalovi stoupá do úst žluč, se včerejším bílým vínem se mísí ve štiplavou tekutinu, z níž opilí hlemýždi v uších ztrácejí rovnováhu. Tyhle sračky dneska nedokáže číst už ani jako vtip.

Hnědavá Fakta vyletí Tzalovi z ruky, prosviští bílou místností, až se nakonec rozplesknou o načervenalý třešňový stůl. Na noviny lehce dosednou částečky prachu. Dvoustranu špatně zalomili, tolik o odborné způsobilosti, rozmazaný portrét přecházející přes prostředek je vertikálně rozpůlený a pravá část obličeje sjela oproti levé o centimetr níž. Muž na fotografii získal velmi nesympatické, hrubé rysy primitiva. I takto deformovaná tvář ale vypadá--- tak nějak--- povědomě. V popisku se uvádí:

Nový fotograf Faktů pořizuje snímky staromódní dírkovou komorou fungující na principu camery obscury: „Metoda je zaručeně ekologická.“

ANTTI

HRDINA.

Byl jednou jeden Antti, akorát že to nebyl žádný hrdina.

V bílém sále zahřmí.

Tzal si vzpomene. Bílým stěnám sálu vnější znečištění neprospívá. Lepkavé šedočerné saze ulpívají na čistém povrchu, při drhnutí se jen zažírají hlouběji do pórovité omítky, rozpíjejí se do chobotnicovitých skvrn a špína je najednou všude, barva se odlupuje, omítka opadává, zdi se drolí: jsou tak křehké, až hrozí, že se rozpadnou a strhnou s sebou celou bílou vilu. Vnější svět zde pouštějí dovnitř jen a pouze přes filtr sto dvaapadesáti spolehlivých skenerových očí bdělé strážní věže.

Učinil chybu, když pustil dovnitř světlo, a ještě větší, že

švihl novinami o stůl, dovtípí se Tzal. Natáhne ruku, aby otevřené noviny sklidil. Ale už je příliš pozdě, protože z drsného hnědavého papíru do bílého sálu mezitím vtrhla fakta, která nemohou být pravdivá.

V místnosti se jako mlžný mrak vznáší dvojník smrti. Chvíli připomíná dovádivé kůzle, jehož bok se rozevírá jako tlama příšery, ve které plavou krokodýli a želvy, no jistě, příšera je ošklivý chlap, pravá část jeho tváře sklouzla oproti levé o kus níž, cení zuby, rozplývá se v kouřový sloup, z nějž pomalu a důstojně vychází sama smrt, je to dítě. Hruď má posetou dírkami, jimi prosvítá zářivý kobalt pronikající dovnitř oknem. Tzal rychle zatáhne bílý závěs. Jeho skelný pohled registruje přeludy, nic, co by srdce považovalo za pravdu. Ale co je pravda? Žurnalistika pravdu inscenuje, vždycky k obrazu a ku prospěchu toho, kdo je u moci. Tzal sroluje Naši ctnost, Timesy a Le Monde Globe do podpaží a vyklouzne z bílého sálu, potichu, přes zavřené dveře. Na stole leží syrová Fakta.

HRDINA OŽÍVÁ

(lia)

Hrdina, který v mládí padl, se postavil na nohy a díky projektu FLUX se spanile připojil k elitní gardě Faktů.

---

Náš nový kolega Antti Hrdina má opravdu hrdinskou minulost: patří k dětem, jejichž rodiče tragicky zahynuli při záchranné operaci v trojdole UPK. (To nemůže být pravda.) Bylo mu teprve sedm, když patří k dětem, jejichž rodiče tragicky zahynuli při záchranné operaci v trojdole UPK. Bylo mu teprve sedm (TO NEMŮŽE BÝT ON), když se jeho rodiče, občanští aktivisté, dobrovolně přihlásili do záchranného týmu Gaia v oblasti severní divočiny jeho rodiče, občanští aktivisté do záchranného týmu Gaia. při níž zahynulo přes dvě stě osob včetně milované Směrodárkyně. „Nepamatuju si vůbec nic. Žádné trauma jsem neutrpělVždycky se kolem mě pohybovala Žádné trauma Vždycky se kolem mě pohybovala spousta lidí. Žádné trauNepamatuju si vůbec nic.“

Po smrti rodičů (Neuvěřitelná shoda okolností. Jak jinak. Ale čí děcko by tak mohl být?) Po smrti rodičů se o malého Anttiho starala společnost. (Společnost. To je mi cynické. Společnost se postarala o zmatky a.) Vyrostl ve vřelém, domáckém prostředí malé komuny.

(Všechny děti bez rodičů vyrůstaly v komunách. Všichni, kdo po katastrofě v trojdole osiřeli, dostali na počest statečné, nezištné oběti rodičů nové příjmení Hrdina, díky němuž se měli přenést přes zármutek. Jestli je tenhle Antti ono dávno zavražděné dítě, a soudě podle rysů obličeje to musí být on-- - No, snad by to mohl být on,,, nemůže to být Hrdina, protože jeho rodiče tam nebyli, nebyli u toho Stalo se to o dost dřív. Když se ho, Anttiho,-- - a těch ostatních-- - Měli nadobro zbavit.

Někdo to

podělal. Tomuhle chlapíkovi to křičí z tváře: jeden se zachránil.

Antti

Hrdina. Jak jen jsi ksakru dokázal pláchnout? )

Komuna (ve které komuně ) na něj vzpomíná jako na věčně zvídavého (?), i když tichého chlapce: „Antti byl velkou hvězdou našeho malého recyklačního centra.“ Dnes se Antti sám domnívá, že už jako malé dítě byl hvězdou našeho malého recyklačního centra si uvědomoval obrovský jak obrovský význam má pro lidstvo tato práce, která bývá považovaná za podřadnou, a měl z ní zaslouženou radost.

Poté co dosáhl plnoletosti, pocítil Antti nicméně potřebu bouřit se proti i ty nejdůležitější sociální a pracovní návyky, ale jedna záliba mu zůstala: vášeň k Poté co dosáhl plnoletosti, pocítil Antti nicméně potřebu bouřit se proti společenským konvencím a málem si nechal ujet vlak. Přišel skoro o všechny někdejší kamarády z komuny a zapomněl i ty nejdůležitější sociální a pracovní návyky, ale jedna záliba mu zůstala: vášeň k fotografování camerou málem si nechal ujet vlak. Přišel skoro o všechny nicméně potřebu bouřit se a zapomněl i ty nejdůležitější sociální a pracovní,

(Takže v těchhle zavšivených dírách žil, ve studených zemljankách, na starých kartonech a hadrech, sám jako odpad? Oči jako černé díry, ústa slepená lepidlem. Přesto do něj vklouzl černý červ, vykrmoval se chlapcovým vyzáblým mozkem, tenoučkými pažemi, žádné svaly, žádné šlachy, samá kost! Panoval hlad, panoval chlad, v bezbožných zimách Utopie. Bezdomovci tam nežili, ale některým nezbývalo, než přečkávat mrazy v kanalizační síti, kde válčili s potkany, a ne vždy vítezně. Tak hluboko klesl?)

ale jedna záliba mu zůstala: vášeň k fotografování camerou obscurou (Žádné záliby nikdy neměl. Nikdy ho nic nezajímalo, byl

Byl tehdy ještě malé dítě.) čili dírkovou komorou. „První bedýnku jsem vyrobil už jako malý. (Tohle je podvod. Past. Tohle nemůže být ten Antti, je to někdo jiný.) Co chvíli jsem ji někde postavil a napjatě očekával, co se mi podaří zachytit. (Nebo je to prostě náhoda?) Vyvolávání snímků bylo jako rozbalování vánočních dárků. (Třetí možnost, vrácená obětina). Samá neuvěřitelná překvapení.“

A jaký obrázek, který se Anttimu podařilo camerou obcurou zachytit, je největší unikát? „Nejspíš mámina tvář. (Ach, Antti!) Fotografování dírkovou komorou trvá dlouho, ale on se ani nezachnejspíš mámina tvář

( Tvoje máma neměla děti, Antti. Jsi sirotek. Čípak jsi kopie?) ona se ani nezachvěla, mámina tvář (Čí obraz uctíváš? První mezi prvními se narodila, aby šla příkladem ostatním. Dokonalost sama. Krásná a neposkvrněná jako ) jako socha (jako země, kterou zdvihla na nohy. Ona nedělala chyby. Ani děti. Byla panna, to všichni vědí.). Tu fotku s sebou nosím celý život, je to má nejdražší a jediná vzpomínka na má

(Pokud fotka skutečně existuje, pokud je pravá, je to důkaz. Nikoli vzpomínka. Jen důkaz. A pokud je tenhle Antti marioneta, pomocí níž se někdo snaží vylákat přízraky z hrobů, čí ruce ji vodí? Kam? Proč? Copak chlapec a duše jako oběti nestačily? Co víc se žádá!? Rozum? Je to náhoda. Muž na obrázku, jistý Antti Hrdina, se znepokojivě podobá tomu druhému Anttimu, to ale nebyl žádný hrdina, jen malý kluk. Toť vše. Hrdina ve Faktech přišel o rodiče při tragické nehodě, žil nuzným životem, ať si tedy klidně vzpomínku ponechá. Je to jeho nejcennější a )

jediná vzpomínka na mámu. Dávala mi sílu jít v životě dál, překonávat těžké chvíle.“ (Svou matku miluje. Takže to nemůže být on! Jedině, že by-- - si nevzpomínal?) „Nepamatuju si vůbec nic. Žádné trauma jsem neutrpNepamatuju si vůbec nic.“

Dírkou camery obscury Antti později proklouzl jako ouškem jehly zpátky do plnohodnotného života a začlenil se do společnosti. Zásluhou losu a štěstěny (Byl on tím šestým? Příliš mnoho náhod. Fotku matky s sebou nosí po celý život. Miluje ji. Má vůbec tušení, kdo to je?) Zásluhou losu a štěstěny se dostal do projektu FLUX a na základě

(Miluje svou matku. Tak to si určitě nemůže nic pamatovat.)

své nevšední dovednosti získal

(Co by si pamatoval? K ničemu nedošlo. Je to on. Omyl je vyloučen.)

se dostal do projektu FLUX a na základě své nevšední dovednosti získal místo fotografa v našich předních novinách

(Pokud je to on a  . JE TO ON! Ale pokud to není jen past nalíčená pohlaváry z Utopie, tak třeba ani oni nevědí, kdo tenhle Antti Hrdina ve skutečnosti je ).

„Jsem nejspíš první novinový fotograf na světě, který při práci používá cameru

obscuru. Díky FLUXu!

( ale brzo na to přijdou, někdo si všimne)

Díky Utopie! Tvou důvěru nezklamu!“

Je tikající časovaná bomba.

Miluje svou matku.

KTERAK SE

SMĚRODÁRKYNĚ

VYPRAVILA K MRAZU

A SLUNCI A ZÁPASILA

SE ZEMÍ

Tak tuhou zimu, jakou si prošla Utopie hned po svém vzniku, nezažil nikdo dobrých sto let. Panoval tak třeskutý mráz, až ptáci zamrzali v letu a stromy se měnily v ledové sloupy. Polární noc spolkla slunce, v mléčně bílé temnotě nesvítil měsíc ani hvězdy. Z Utopie uprchl poslední závan tepla a postupně se vytrácel i veškerý život. Zůstala jen bezbřehá zima.

Takovou zkázu nemohla Velká Směrodárkyně dopustit. Vypravila se za Mrazem a požádala ho, aby přestal třeštit. Ale Mráz odpověděl, že to není v jeho moci, protože on jen vyplňuje prázdnotu, kterou po sobě zanechalo Slunce. A poradil Směrodárkyni, aby si šla promluvit se Sluncem.

Směrodárkyně přebruslila po nebeské báni do příbytku Slunce. To se z její návštěvy zaradovalo, ale ani ono jí nesvedlo pomoci: „Vaši Utopii zahřát nedokážu, neboť Země se ke mně obrátila zády. Běž za ní a popros ji, aby se natočila zpět.“

Směrodárkyně přeběhla na lyžích ledovou pláň až k Zemi. Ta se krčila v nejtemnějším koutě chladné jámy. Směrodárkyně ji uctivě pozdravila a poprosila ji, jestli by byla tak hodná a obrátila se tváří ke Slunci, aby vyslalo dolů teplé paprsky a Mráz nemusel zaplňovat prázdnotu, která po Slunci zůstala. Ale Země opáčila, že se jí nechce.

Směrodárkyně jí pověděla o dětech tenkých jako papír a lovcích, kteří se na svých beznadějných výpravách jeden po druhém chytají do sítí ledového vzduchu. Země zívala, že ji osud lidí nijak nedojímá. Směrodárkyně jí zazpívala o plíživých přízracích zvířat a temných stínech umírajících lesů, ale Zemi i to nechávalo chladnou. A tak Velká Směrodárkyně rozervala svou hruď, vytáhla z ní tlukoucí srdce a položila ho na stůl. Pak zplna hrdla zavyla o zamrzlých řekách a pukajících horách, zahřímala o věčné noci a bolestivé prázdnotě. Země se lehce zachvěla, ale pak prohlásila, že si její srdce nežádá, nežádá už vůbec nic.

Tehdy Směrodárkyně vykřikla: „Ale my jsme tvoje naděje!“

Jenže Země už ji neposlouchala. A tak ji Velká Směrodárkyně popadla za kulatá ramena. Dlouho spolu zápasily a byl to vyrovnaný boj. Směrodárkyně však vynikala neochvějnou vůlí. Nakonec vzpouzející se Zemi natočila ke Slunci. Slunce jí vyhladilo temné vrásky z ochablé tváře, rozpustilo zatuhlé vodopády slz. Mráz ustoupil.

Když se Směrodárkyně navrátila domů, Utopie vzkvétala jako ráj. Sytě žlutá pole se vlnila ve vlahém letním vánku, stromy se ohýbaly pod tíhou ovoce a zvířecí i lidská mláďata se koupala v rybnatých řekách. Lid Utopie znovu budoval sen, který pro něj Velká Směrodárkyně opětovně zachránila.

Když spatřila všechno to blaho, ohromně se zaradovala a pustila se do práce spolu s ostatními.

Milý Antti,

gratuluji k novému zaměstnání! Jsem na Tebe nesmírně pyšná.

Obdivuji, jak se Ti podařilo nasměrovat život na správnou cestu. Ráda bych se s Tebou setkala a vyslechla si celý Tvůj příběh.

Vím, že způsob, jakým Tě kontaktuji, je trochu neobvyklý. Dlouho jsem si prohlížela Tvou fotografii v novinách a přemýšlela, jestli Ti mám napsat. Nevíš, kdo jsem, takže nemůžu předpokládat, že mi hned budeš důvěřovat.

To nevadí. Času máme dost.

Doufám, že pokud jsi dočetl tento dopis

až do konce, přečteš si i následující.

3

Otevřeným oknem se dovnitř dere mlha. Hustší než voda, ale bílošedá. Kdyby mysl byla ostrý nůž, dokázala by mlhu rozkrájet na plátky, mezi nimiž by prosvítaly tenounké proužky jasného světa: mohutné kapky obtěžkané tajícím jarním sněhem, důchodci krmící v parku tuleně. Uvažuje Antti takhle, nebo je mlha prostě jen mlha, zasraná mlha? Zasraná mlha ucpává oči, proniká zdmi, šaty a kůží, zabydluje se v člověku, až ten trne chladem. Kurevská mlha, Antti se choulí pod krunýřem kožené bundy, zip se ani nepokouší zapnout; je rozbitý. To on otevřel okno, protože v redakci Faktů je kouření tabáku i jiných látek zakázáno. Stejně tak je zakázáno v zimě otevírat okna, v této i všech ostatních budovách, kvůli vytápění a úsporám, ale na to si Antti ještě nezvykl, protože bydlíval v místech, kde únik tepla nehrozil, žádné teplo tam totiž nebylo. Do těch pelechů obvykle vedl jediný vchod, okno i dveře zároveň: kulatý otvor kanálu ve stropě nory nebo díra ve zdi, nanejvýš ledabyle přikrytá jehličnatými větvemi a zvlhlým papundeklem.

Teď stojí Antti Hrdina v mlžném mraku u nerozbitého dvojitého okna otevřeného dokořán, mezi palcem a zažloutlým ukazovákem svírá čoudící cigaretu a chrání ji dlaní. Má dlouhé prsty a hezký nos. Je teplo, na místní poměry, nad nulou. Antti má na sobě svetr, plandavé konopné kalhoty a těžké boty, žralok na levé křičí hlady. Od hlavy k patě typický všední oděv obyvatele Utopie, až na koženou bundu. Ačkoli je stará a bezpochyby pamatuje odlišný život před osamostatněním, přesto působí na militantní aktivisty za práva zvířat jako červený hadr, protože podle nich se nesmí používat nic, co pochází ze zvířat: ani pokud jde o zvíře, jemuž se nijak neubližovalo – využívat se nesmí ani části zvířete, které prožilo šťastný život a pokojně uhynulo. Je to přece totéž, jako kdyby někdo vyrobil kabelku z vaší babičky a tvrdil, že jí už svraštělá kůže k ničemu není. Fuj, fuj a třikrát rychle pokřižovat, i když v Boha samozřejmě nikdo nevěří. Extremisté by hodili kamenem i kvůli svetru prožranému moly a sešlapaným botám, ale sami se chrání před studeným větrem pašovanými syntetickými materiály, umělými vlákny, plasty, ropou: na úkor vyhynulých dinosaurů. To je vlastizrada! soptí ti, kdo se v metelici zavrtávají do huňatých kožichů se vzpomínkou na své bývalé zvířecí přátele. Člověk, defektní zvíře bez srsti, se přece musí nějak zahřát v zemi, kde nalezli i celou vlčí smečku zmrzlou na kost. Len nebo konopí mráz nezastaví, žádný uvědomělý naturista nepřežil ani první zimu. Kromě toho, který tajně spálil celý les a s příchodem léta pláchl za hranice. Utopie je ráj opravářů a kutilů, v přísně regulovaném prostředí střídmosti a odříkání přerůstá kreativita veškeré profesní hranice. Není povoleno nic nového, nic přepychového. A nové je přepych v situaci, kdy planeta překypuje starým. Všechno je potřeba donekonečna recyklovat, dokud se materiál definitivně nerozpadne a nenavrátí do koloběhu přírody. Přesto se kožená bunda s vřelým pohledem nesetkává.

Antti Hrdina se posadí na rozvrzanou židli a dá si nohy na stůl, položí je vedle košíku se zeleninou. Je v ní svěží mrkvová oranž, dramatická řepná červeň, klidná bramborová béž, nevinná pastináková běloba, jemná brukvová zeleň. Opodál stojí na trojnožce plechová bedna. Z její boční stěny zírá na zátiší s kořenovou zeleninou otvor velikosti vpichu jehly, převrací obraz v hlavě s cílem zapamatovat si tvary co nejpřesněji. Na barvách nesejde, těm bedýnka ani zbla nerozumí. Je tak slabé světlo, že se všechny šedé světa slévají do jediné šedi, s níž splývají i kusy zeleniny oloupané z obrysů. Antti pohlédne na hodinky, sedmnáct minut. Poznačí si čas na hustě popsaný kousek papíru a začne balit další cigaretu. Z chodby se blíží hlasitý klapot bot, hrdý a cílevědomý.

Žena se zastaví před bedýnkou, netrpělivě se otočí. Její dlouhý blonďatý ohon se těžce zhoupne, tvrdé provazce tenkých dredů jí bičují záda, zadek, stehna. Vyparádila se, boty jsou prvotřídní objev ze zásobáren zapomenutých dávných dob. Na špičkách durch promáčené, jazyky natrhnuté, opravené a znovu urvané. Žena ucítí cigaretový kouř, z místnosti ještě nevyprchal, stejně jako nevyprchala mlha, kterou Antti vpustil dovnitř. Antti ani nevzhlédne od proužku tabákové drtě na průhledném papírku, jen mávne na ženu, aby před bedýnkou nezacláněla. Ona dělá, že tomu posunku nerozumí. Je to Lily Iulia Airiainck, Lia, Anttiho nadřízená redaktorka, která přišla, protože po něm zase něco chce, neuplyne chvilka, aby po někom něco nechtěla, naprosto sobecky: vždy připraveného fotografa, sazeče, patolízala, jen aby všechny nespokojeně odmítla a sama vyrazila závějí v divočině kvůli jednomu pracnému snímku objímačů stromů. A když se kompaktní foťák jako obvykle vybije, a dokonce i slunce se otočí k takovému šaškování zády, ona se hrdinsky obětuje: zkřehlými prsty načrtne nezřetelné postavičky přilepené ke kmeni stromu. Mučednice, která k sobě podloudně vábí pozornost a zajišťuje si uznání. Vybíravá puntičkářka, trošičku příliš dychtivá a důležitá jak hovno na trávníku, smál se šéfredaktor Faktů Aslak Kravec, když Anttimu Liu přiděloval za parťačku. A pohrdavě dodal: doufejme, že náš novej feťáček bude pro slečnu kariéristku představovat dostatečně náročnou výzvu. Takto srdečně vítali ve Faktech nové kolegy. Šikana Anttiho nepokořila; byl dostatečně chytrý na to, aby ostatní sám přechcal. Utahoval si z nich, aniž si čehokoli všimli, jen se smáli s ním. Stěžovala si jen Lia.

Když

jednou musela upokojovat představenstvo Vodohospodářského úřadu přimrzlé k ledu jezera, její kolegové z redakce se zajíkali slzami škodolibého smíchu. Tenhle trapný incident se odehrál během druhého týdne testování FLUXu, kdy se na pilotní projekt upínala výjimečná pozornost s ohromnými očekáváními. Vedení úřadu mělo jen v rychlosti přehlédnout zásoby pitné vody táhnoucí se donedohledna a nechat se při té příležitosti na památku produktivního pracovního dne vyfotografovat do novin. Úkol byl na počest FLUXu svěřen Anttimu Hrdinovi. Lia ho doprovázela jako mentorka. Antti rozestavil devět členů představenstva do hloučku: pět starších se prsilo ve druhé řadě, čtyři mladší si dřepli do popředí. Fotograf kompozici pochválil, a teď sýr nebo píp, odklopil krytku na boční straně bedýnky a oznámil, že za pětačtyřicet minut získají i krásně ostré jezero na pozadí. Za tohohle světla. Pak se podíval na náramkové hodinky (starý natahovací model s fosforeskující látkou na ručičkách), ubalil si cigaretu a otočil se k odchodu. Devět párů očí se zablesklo překvapeným rozčílením: to má být nějaký vtip? Na hotovém snímku vření emocí patrné nebude, ale Lia měla co dělat, aby pohlaváry uklidnila. Přemlouvala je, aby se nehýbali, přesvědčovala je o významu fotografie, historická chvíle nesmí zůstat nezdokumentována (ne že by nebyla jako součást historie každá chvíle historická, ale co už), švitořila o kráse modré hodiny, znovu a znovu odvracela pozornost prsících se funkcionářů od aktuální teploty a ploužících se vteřin. Z otevřené ledové pláně se ozvalo mrazivé zavytí, načež se tváře devíti křídově bledých voskových figurín zkroutily do tragických antických masek, děs jim prohloubil vrásky v kamenné pokožce, obličeje jako zoraná pole, utopijský permafrost. Vyhladovělá smečka šelem se krouživě plížila k fotografovaným objektům: vír očí podlitých krví, páchnoucích tesáků, vlasaticových ocasů. Lia zapálila klacek – křehká odhodlaná Amazonka odháněla zvířata bodavými výpady. Dávala si pozor, aby vlkům nespálila kožich, protože živým bytostem se nesmí ublížit, ne bez závažného důvodu. Žij a nechej žít je základní kámen utopijské filozofie, jen tvrdohlaví vlci se nenechají přimět k vegetariánství.

Devítihlavá úřednická saň skoro pěnila na tlakové vlně zuřivosti, která se vzedmula z třasu vyvolaného strachem, v rozkroku jednoho funkcionáře se rozlévala mokrá skvrna. Tekoucí moč hřeje, ale později-- - Nehýbat, doba expozice ještě neuplynula, vyhrkla Lia. Devět členů rady nevěřilo svým uším, ale hořký smích jim zamrzl v hrdle. V pustém centru hlavního města Utopie dál poslušně stáli navlečení v tlustých kabátech, strnulí jako obrovitánští tučňáci.

Nakonec se objevil zachránce. Dorazil Antti, do ledového ultramarínu oblohy z něj sálalo teplo. Souhlasně přikývl a ukázal představenstvu vztyčený palec. Promrzlá hydra se pohnula, s vrzavým křupotem, ale hned se zase zastavila: nezkřehla příliš, nerozbije se? Syčela jedovatě jako vylekané zvíře. Antti, pružně rozehřátý, pouze účastně pokrčil rameny: jen dělá svou práci. Všichni tu jen děláme svou práci. Sbalil bedýnku, složil stativ do podpaží a vykročil k redakci Faktů. Při fotografování se používají citlivé materiály a chemikálie. Nikdo přece tohle focení nechce absolvovat znova. Zmizel ve tmě a ani se neohlédl, Liu zanechal napospas šelmám.

Neuvěřitelný

hajzlík, a že vždycky přežije.

Takže jedno dítko ze stáda opravdu přežilo a na kontrolu přinesli falešné srdce. Srnčí? Nebo nějakého jiného? zvířete? Prasečí orgány se prý lidským podobají nejvíc – z pochopitelných důvodů. Prasatům se nesmí ublížit. Přesto: jedno prasečí srdce by bylo mezi hromadou člověčích k nerozeznání, všechny jsme oplakali týmž potokem slz. Že oplakali? Od té chvíle pozvolna uplynulo hodně času, drobeček mezitím dospěl v muže.

Lia polkla a fotografa zabila, probodla ho zezadu pohledem. Pak natáhla ruku k funkcionářům zamrzlým v podřepu, druhou nabízela kouřící čaj. Velmi uctivě. Ale když mimické svaly všech devíti fotografovaných roztály, z úst vytryskly urážky, které si Lia nezasloužila. A vážení kolegové se mohli celí smíchy potrhat. Novinářka byla připravená nést odpovědnost za dobu, než se všechno usadí, vytrénovat z nepřizpůsobivého holomka příkladného ekosocialistu, ale klauna nikomu dělat nebude.

Redaktorka Airiainck se přižene do kanceláře šéfredaktora Aslaka Kravce, aniž zaklepe na zárubeň otevřených dveří, klapyklapy klap prrr… Nechce působit ublíženě, místo toho varuje před následky, které takovéto incidenty Faktům přivodí. Kravec se pokouší zachovat vážnou tvář, ale představa moči čpící z nohavice zasloužilého aktivisty a nynějšího funkcionáře Vodohospodářského úřadu ho šimrá v nose a cuká mu koutky úst. Veterány revoluce bys měl ctít, vybojovali pro tebe tuhle zemi! Jen aby panu šéfredaktorovi tenhle báječný úsměv brzo nezatuhl na rtech. Kravec zvážní: „Nejsem idiot. Je mi jasný, že lidi z vedení Vodohospodářskýho úřadu nemůžeš požádat, aby se půl dne křenili do krabice od bot. Anttiho už jsem stáhl z terénu. Bude pro nás fotit jídlo.“ Lie klouže drtivá tíha z beder, ústa se jí roztahují do širokého úsměvu a srdečných díků, když vtom Kravec, ten macatý žabák, zaskřehotá: „Ty mu budeš dál dělat parťáka.“

Lia má na starost domácí politiku. I různé jiné věci, ale hlavně analyzuje a opěvuje politický systém Utopie a jeho fantastickou pokrokovost. „Neumím vařit,“ zašeptá na obranu a. „Stěžovali si na mě? Může za to Antti // Víš přece, co je letos za rok. Dvacátý výročí osamostatnění Utopie. Dělám na /// Může za to Antti! / Hele, Aslaku, mám o tom našem historickým roce rozdělanej obří článek, všechny události, souvislosti, aktéři. Revoluce, zlatý věk Směrodárkyně, tragédie v Úpékáčku a nový vzestup Utopie… // HRDINOVÉ – Tihle lidé zachránili náš sen!!! // Speciální reportáž o dětech s příjmením Hrdina /(////////////!)/.“ Z očí jí srší blesky, ale ani jednou nezasáhnou oči nadřízeného, což ji popudí ještě víc: „S jedním takovým jsem teď nucená spolupracovat, je to hotový utrpení, on je-- - ----“ Jak se opovažuje o Anttim takhle mluvit, slečinka o něm vůbec nic neví, nemá právo--- / „-- - nechápu, jak se mohly tak ušlechtilý geny smíchat v takovýhle dílko, teda … nějaká ta chybná součástka se najde v jakýmkoli stroji, -------------“ V ten moment dokonce i Kravce napadne káravě zakašlat / „deformace jsou přirozený, Matka příroda je tolerantní! // -- -ale v tomhle případě přece byly ty nejlepší předpoklady k úspěchu, dva zdravý, inteligentní, politicky uvědomělý lidi, a výsledek je přesto / //// Promiň / ..… / / / Mohla bych… / Antti se pochopitelně duševně zkultivuje. Je to jen otázka času. Kvůli drsným životním podmínkám-- - / Následkem tragédie..… ///“ Lia se zakoktává, stále víc a víc se zamotává do pavučiny scestných myšlenek, až konečně najde správnou nit, zhluboka se nadechne a / „Děti Hrdinové jsou následníky svých morálně ušlechtilých rodičů, v nich dozrají plody našeho ideologického boje, jehož semeno jsme zaseli, jsou vyladění k boji za naši společnou budoucnost, upřímně a nezištně. Takoví jsou Hrdinové, skromní, aktivní, připravení jednat, jsou po rodičích a ne nějaký podělaný chcípáci jako ///“ Větu nedořekne, protože žádné výjimky se netolerují – není třeba je tolerovat, žádné totiž neexistují. Lia se znova octne ve slepé uličce, vypadá to, že kamkoli se obrátí, všude narazí na základní stavební kámen oficiální doktríny a tento zdánlivě pevný a neochvějný monolit se navíc drolí a hrozí, že ji pohřbí v sutinách. Vyleká se a změní téma: „Fokus: Směrodárkyně. / Už za svého života byla ikonou, ale teď z ní můžeme udělat světici naší doby, postavit na roveň s Ježíšem a Orfeem i Prométheem. Byla /“ Kravec zavrhne pradávné tradice jediným mávnutím ruky, ale Lia mezitím stihne přeskočit k jiné mytologii „// hvězda revoluce – rudá jako krev, zelená jako prales – počátek nové éry. Nelítostná bojovnice i vnímavá myslitelka, vzdala se vlastního života, jen aby sloužila ideji, na jejíchž pevných základech se tyčí Utopie, která slaví dvacet let, jediná naděje pro rozdrásanou Matku přírodu. Směrodárkyně byla skála. /// Směrodárkyně JE skála / Je pop idol, větší než Che Guevara a krásnější než - - - // Sněhurka. Miluje ji celý svět /// ---..- i za našimi hranicemi / // Aslaku ./“ Šéfredaktorovi zaškube obočí a vyletí až k prořídlým vlasům na temeni. Oslavných článků o Zakladatelce Utopie sice není nikdy dost, nicméně Liina plamenná řeč plná upřímné adorace jeho názor nezmění. Kravec redaktorce ukáže její místo: „Budeš dělat, co ti nařídím, a s parťákem, kterýho ti přidělím.“ Lia si okusuje nehet prostředníčku, pak se náhle scvrkne, jako by do sebe vykousla díru, kterou odsyčí všechen vzduch. Nebo co v člověku je. Voda a duše. Šumí ve vlhkém větru: „Udělala jsem něco špatně? Nebyl jsi spokojený s mými články? Budu makat pětadvacet hodin denně, osm dní v týdnu – i víc, dokážu ti, že jsem fakt dobrá novinářka –“ Poslední slovo zůstane viset ve vzduchu jako oběšenec. Hutné ticho přetne Kravec: „To je vedlejší.“ A něžněji – Lily Iulia Airiainck není koneckonců špatná redaktorka. „Věř mi, Lio. Jídlo je pro vás skvělá volba. Buď ráda, že nemusíš s těma šesti do uzavřený oblasti Úpékáčka sbírat kontaminovaný vzorky.“

Table of Contents

KTERAK SE V ZEMI SUŽOVANÉ ÚTLAKEM OBJEVIL SMĚRODÁRCE A PŘIVEDL JI DO LŮNA MATKY PŘÍRODY

1

O TROJDOMÉM OBRU A OBĚTI SMĚRODÁRKYNĚ

2

KTERAK SE SMĚRODÁRKYNĚ VYPRAVILA K MRAZU A SLUNCI A ZÁPASILA SE ZEMÍ

3