 VĚTRNÉ MLÝNY

 Hana Roguljič

 NORSKÉ DĚTI 

 Barnevern se dívá

Kniha byla vydána s podporou

Ministerstva kultury České republiky.

V roce 2018 jako svoji 486. tištěnou

a 37. elektronickou publikaci

vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

Redakce Lenka Brodecká

Fotografie na obálce Karel Cudlín,

režie Robert Sedláček

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-273-6 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-274-3 (e-book)

 I.

V komoře se netopilo. Teplý vzduch z plic se měnil v chomáče páry.

„Ty kouříš?“ vyděsila se Sylva, jen co otevřela dveře.

„Jo. Pojď si taky zapálit,“ Jana našpulila rty a vydechla. Pára se po chvíli vytratila a šok z dceřina obličeje zmizel. Pochopila a připojila se k Janě. Hluboký nádech, aby byl kouř co nejobjemnější. Výdech. Zima zbarvila vzduch do bíla. Do Sylvina sedmiletého obličeje se otiskl dospělý výraz. Nikoli hra na něj, ale sama dospělost jí prosvítala v očích, odraz budoucnosti. Bylo to pár chvil, pak zmizel a Sylva kýchla.

„Honem do tepla, ještě nejsi v pořádku.“

„Budem si hrát?“

„Až to dodělám.“

„A co tady vlastně děláš?“

„Běž do tepla a fofrem,“ otevřela dveře a vystrčila dceru z kumbálu.

„Tak nech aspoň otevřený, ať tě slyším.“

„Musíme zavírat, nebo se nám zima dostane do pokoje.“

Bylo po Velikonocích, takže bylo příliš brzy chystat se na léto. Jaro nepřijde, sem na sever nechodí, tohle roční období si tu nemůžou dovolit; sem přichází rovnou chladné léto a ještě k tomu pozdě. Ale Jana přesto vytahovala z krabic letní věci a uklízela některé zimní. Běžkařské boty například. Už se nalyžovala dost. Chce plavat, chce v noci usínat za světla, chce chodit v šatech na ramínkách, chce sbírat maliny. Jako všichni tady. Ve městě už ve výlohách vyměnili kabáty a péřovky za trenčkoty, a dokonce za průsvitné sukně.

Dveře se opět otevřely.

„Říkám ti zalez, nebo se nikdy neuzdravíš!“

Po Sylvě matčina nerudnost sjela jako po skle. Ignorovala ji.

„Můžu se koukat na telku?“

Jana z hromady vlněných podvlíkaček vytáhla troje, jedny větší a dvoje menší, zbytek nacpala do krabice přetékající šálami a čepicemi. Ani tady nemá klid. Ticho. Chvíli nebýt ve střehu. Zavřela víko.

„Už ses dívala dopoledne.“

„A co mám teda dělat?“

Jana vylezla na židli a s námahou krabici umístila do nejvyšší poličky.

„Můžeš si hrát sama.“

„Hrála jsem si aspoň tisíc hodin.“

„To těžko.“

„Můžu ti pomáhat?“

„Je tady zima.“

„Tak přinesem topení. Takový to na elektriku.“

„To se sem nevejdem. Ale víš co, můžeš složit tyhle svetry. Vem si to vedle a pak mi to přines.“ Ukázala bradou na hromadu tlustých pletených svetrů, pohozených vedle židličky, a snažila se přitom zezadu vytáhnout další z krabic. Nešlo jí to, byla moc malá.

Sylva zabručela. Ze hry se stal otravný úkol. Jana spolkla větu „Chtělas pomáhat, ne?“, konečně krabici vytáhla a teď ji držela v rukou a čekala, až Sylva svetry odnese, aby ji měla kam položit. Dcera měla nepřítomný výraz a také dost času. Matku stojící nad ní s plnýma rukama, zdá se, neviděla. Janin žaludek se zploštil, jak jej nepozorovaně přitlačoval rostoucí vztek. Rty se jí nejprve sevřely, a když se Sylva stále nehýbala, uvolnily se a chystaly se utlačovanému žaludku uvolnit místo. Jenže v tom okamžiku dívka svetry vzala a vyšourala se ven. Nechala otevřeno. Jana nad dceřiným sobectvím zavrtěla hlavou, ale nakonec se rozhodla nevolat ji zpět, aby dveře zavřela. Slezla i s krabicí ze židle, náklad odložila a dveře přibouchla. Počítala s odměnou: teď bude mít aspoň deset minut klid.

Jana Sýkorová byla menší než místní ženy, byla také tmavší, ale ne tolik, aby na ni lidé hleděli soucitně jako na uprchlici z válkou sužovaného Blízkého východu. Měla rovné, polodlouhé, hnědé vlasy, zastřižené nad obočím, oči, které uměly měnit barvu od hnědé po zelenou — podle toho, v jaké náladě Jana byla —, zarostlé dírky v uších a mezeru mezi předními zuby. Širokou tvář, široké oči a široká ústa. Byla Slovanka, tváří i tělem. Takovým, že nemohla nosit kalhoty cigaretového střihu. Takovým, na kterém nebyly vidět ani žebra, ani ramenní klouby ani lopatky, natož tak kyčle, a přesto netrpělo nadváhou. Tělem i tváří, které bylo pro Seveřana exotické, a přitom neohrožující. Proto se líbila Theisovi. Dokud se z exotického nestalo důvěrně známé a z neohrožujícího nudné.

K čertu s ním, s debilem švédským, kreténem!

Vytáhla z krabice zmačkané plesové šaty, její maturitní. Byly z pravého hedvábí, polovinu látky si tenkrát zaplatila sama a máma jí je nechala ušít. Třeba jí ještě budou.

Byly.

A nebyly.

Objevila se v nich v obýváku. Sotva ji Sylva uviděla, začala se smát a nemohla přestat. Jana s ní. Zip na zádech nemohla dopnout a pod zelenkavou zmačkanou sukní si nechala teplé podkolenky. Běžela televize a svetry byly poházené před pohovkou. Jana udělala otočku a pukrle: vyzvala dceru k tanci. Neladně poskakovaly, dítě bylo šťastné, matčina mysl nejprve pouze zaměstnaná a nakonec zahlcená láskou, ano, láskou, není přece jediná láska na světě, není jen chlap. Klopýtla o svetr, klesla na gauč, dcera za ní a už se mazlily, tiskly k sobě tváře. Animované figurky na obrazovce hartusily. Vždycky hartusí. Nebo piští.

„Tak dost. Musíme jít.“

Sylva se na ni dál věšela.

„Můžu si je zkusit?“

„Až se vrátíme. Pojď, nebo nám ujede loď.“

„Tak to objedem.“

Jana se pokusila vstát, ale váha Sylvina dětského tělíčka byla dostatečně velká, aby ji zadržela.

„Pusť mě.“

„Ještě chvilku. Chci se jenom pomazlit.“

Jana ji tedy stiskla, pohladila po vlasech, avšak zatímco její dotek byl zběžný a rychle polevil, Sylvina reakce byla prudká.

„Sylvo, mu-sí-me jít!“ Silou rozevřela hubené dívčiny paže, vstala a setřásla ji. „Já nechci, aby tam Niki byla poslední.“

„A proč ne? Já jsem taky byla ve školce vždycky poslední.“

„Nebyla. Jen výjimečně.“

„Pořád!“

Jana si svlékla maturitní šaty, oblékla rifle, tričko, mikinu, jako vždycky, jako všichni. Podívala se na svou starší dceru, která trucovala stočená v klubíčku, hlavu schoulenou mezi koleny, ale tak, aby viděla na televizi, kde stále hartusili a stále pištěli.

„Zůstáváš?“

Žádná odpověď.

„Za hodinu jsem zpátky. Možná za dýl, ještě musím na nákup.“ Jana vzala ovladače na televizi a na satelit. Pořad vypnula a ovladače strčila do kabelky. „Tak čau.“

V předsíni si oblékla bundu, boty, ještě šála a čepice — schválně si dávala načas, dokud neuslyšela pleskání bosých chodidel.

„Jedu s tebou, mami.“

„Ale pohyb. A jak to že nemáš papuče! Sylvie! Pak jsi pořád nemocná.“

Silnice už byla mnoho týdnů suchá. Za jejími okraji začínala skomírající vláda sněhu. U cesty špinavého a ztěžklého, dál od ní už jen ztěžklého. Nad nimi, na kopcích byl sníh stále třpytivý, běžecké tratě byly sježděné, že klouzaly jako led, ale tady u pobřeží vládly traktory, radlice a automobil.

Každý, kdo za ní přijel z Česka na návštěvu, nechápal, jak tu může žít. Možná pár týdnů v létě. Fjordy, půlnoční slunce, liduprázdno, ticho. Ale vstávat do tmy, jíst za tmy, jezdit za tmy, číst za tmy, vidět, slyšet, žít za tmy, která tady trvá víceméně půl roku? Jenže všichni hosté zapomínali na jedno — na sníh. Bílá planina zveličí i tu trochu nesmělého šikmého světla, které na ni dopadne. To stačí, aby slunce připomnělo svou existenci, aby se lidé měli o čem bavit, na co se těšit.

Teď v dubnu už nebylo podobných pomůcek potřeba. Světla přibývalo, krajina se prodlužovala. Z pobřeží byly vidět ostrovy a na nich rozeseté světlé skvrny domů. Směrem do vnitrozemí výhled clonily malé kopce, které o Velikonocích projely křížem krážem na běžkách. Odtud už byl rozhled větší — někdy nabídl i pohled na pohoří Saltfjellet.

Jana si rychle zvykla, že krajina není zalesněná. Nepřipadala jí pustá, připadala jí svobodná. Lidí tu žilo málo, měli kolem sebe prostor a ten se jim dostal pod kůži. Od jednoho domu k druhému bylo daleko, a to i v Inndyru, ostatně bylo těžké poznat, kde město či ves končí a kde začínají samoty. Každý dům byl samota, a proto byly zdejší ostrovy živé a plné lidí — téměř všude někdo bydlel. Pobřeží s přilehlými ostrovy spojovalo výhody sousedství i nedostupnosti.

Několik let se toulala po světě, než zjistila, jaký typ krajiny, jaké klima jí vyhovuje. Objevila ho ve Sligo, malém pobřežním městě v Irsku. Moře bez úmorných veder, bez hladkosti písečných pláží a s o to větší energií. Lidí málo, ale všude tam, kam se dá dojet autem. Jeden obchod a jedna pošta. A pak když začala žít s Theisem a hledali oblast, kde by se v Norsku usadili, oba dva ani na okamžik neuvažovali o špinavých ulicích ve městě či o mírnějším klimatu na jihu země. Hladce se shodli na Nordlandu, to bylo místo, kde chtěli zůstat a vychovávat děti. Kde chtěli zůstat oba, domnívala se tehdy Jana.

„Kdy přijede táta?“ ozvala se Sylva ze zadního sedadla, jako by matce četla myšlenky. Černé myšlenky.

„Nevím,“ odbyla ji a do hlasu vložila odpor k případným dalším otázkám.

„Zavoláš mu?“

Ticho.

„Zavoláš mu, mami?“

Jana vzdychla.

„Vytočím ti ho, zavoláš mu sama.“

„Tak jo.“

„Ale až na lodi.“

Do přístavu přijely s desetiminutovým předstihem. Málo na to, aby stihly nakoupit, a moc, aby se nezačaly nudit. Lavičky byly studené, některé dokonce zasypané ztvrdlým sněhem, v čekárně foukalo, a tak zůstaly v autě se zapnutým motorem a poslouchaly písničky. Pohled na vågský přístav byl typicky norský: okouzlil turisty, místní nudil. Používali jej denně, a proto se okoukal. Ostatně to, co tvoří přístav, není molo ani provozní budovy ani supermarket, který tu postavili nedávno. Jsou to lodě, a těch tu mimo sezónu nebylo mnoho. A aby Jana a ostatní obyvatelé ostrova ocenili slaný, vlhký mořský vzduch, museli by aspoň pár dnů pobýt ve vnitrozemí. Nos si, stejně jako lidé, rychle zvykne na dobré i na zlé.

Loď se přibližovala. S kapitánským můstkem vzadu a nakloněnou plošinou vpředu, zdálo se, že couvá. Před vjezdem do přístavu zpomalila a klouzavými, línými manévry doplula až k molu. Motory tvořily vlny, větší než ty, které k ostrůvkům a ostrovům přinášel oceán; s příjemným pleskáním narážely do kůlů mola. Přijel autobus a vystoupilo z něj pár cestujících. Někteří zamířili ke skleněným dveřím supermarketu, jiní vstoupili na loď a kývali na drobného chlapíka z posádky. Jana na něj také kývla. Byl jedním z mála, které od vidění znala. Od té doby, co nevozil děti do školky Theis, byla na lodi s jednou či druhou posádkou každý všední den.

„Tak vytáčej,“ připomněla jí Sylva slib.

„Ty to ještě neumíš? Hrát hry umíš, a telefonovat neumíš?“

„Umím! Ale nevim, jak ho máš uloženýho. Chtěla jsem mu volat, ale dovolala jsem se dědovi.“

„Tys volala dědovi? Kdy?“

Sylva pokrčila rameny. Zřejmě jimi pokrčila, protože její hubené tělo se pod péřovou bundou ztrácelo a jen velmi hrubě bylo znát jeho obrysy.

„Teďka někdy.“

„Jak dlouho jsi s ním mluvila, proboha? Víš, kolik platím za telefon? Víš, jak je to drahý!“ Janin hlas vyletěl nahoru. „Pokud chceš volat do Česka, musíme do butiku, jak dlouho ti to mám opakovat!“

„Já jsem mu nechtěla volat, ale to se prostě samo vytočilo.“ Sylva se uměla bránit a hlas měla neméně průrazný než její matka. Pár lidí se po nich otočilo.

„To ti sakra může dojít, že když na mým telefonu vytočíš ‚táta‘, že to není tvůj táta, ale můj. Na.“ Podala dítěti telefon schválně hodně prudce. „Jdi do kontaktů, najdi Theis. Ne takhle, to bys hledala věčně, naťukej si písmeno ,t‘. Sakra, Sylvo, dej mi to, nebo mi to celý rozhasíš.“

Sylviny ruce neobratně jezdily po dotykovém displeji. Seznam kontaktů pod jejich zbrklou vládou kmital nahoru a dolů příliš rychle a dívka otvírala Tomáše Broňu, Treklovou a Tine Olsen, a ne a ne trefit Theise.

Jana neměla trpělivost. Vytrhla Sylvě mobil z ruky, během pár vteřin vytočila číslo na Theise a už jí zase přístroj podávala, jen aby mu nemusela odpovídat, kdyby se ohlásil příliš rychle. Dcera ne ani tak rozumem, ale spíš citem chápala, že otcův hlas matku ještě víc rozdráždí, a tak s telefonem poodešla pár kroků k zábradlí. Jana sešla po schůdcích dolů a posadila se na umělohmotnou židličku v kryté, prosklené kabině pro cestující. Jenže ve vstupu do přístřešku se brzy objevily Sylviny nohy ve sněhulích.

„Nebere to.“ Posadila se vedle Jany a vracela jí telefon. Zbytek cesty už jely mlčky.

…

Školka v Inndyru vypadala jako obyčejná dřevěná stodola. Jen pravidelně posazená bílá okna dávala tušit, že jde o nějakou administrativní budovu. Pískoviště, houpačka i dřevění koníci odpočívali pod sněhem a ze skluzavky a větší houpačky byly vidět jen jejich horní poloviny. Podle udusaného sněhu však bylo znát, že i ty stačily dětem na hraní. Na svahu okolo zůstaly stopy po lyžích i sáňkách.

Učitelka Tove Ruud jezdila zhruba jednou za půl roku na vzdělávací kurzy, a tak věděla, že architektura její domácí mateřské školky notně pokulhává za norským průměrem. Moderní koncept vnitřního hřiště tu horko těžko naplňovali veselou výmalbou a občasným nákupem interaktivních hraček, na větší přestavbu nebyly peníze — ty musela školka poskytovat provozovateli školního autobusu, jenž spojoval školku a školu s osadami v gildeskålské obci.

Blížil se čas, kdy přijížděl autobus svážející rodiče ze severní části okresu, za půl hodiny se školka zavírala. Tove proto jako obvykle psala stručné poznámky k uplynulému dni. Dnes se místo jedno- či dvouslovných spojení pokusila o ucelenější tvar; v pět hodin totiž měla s kolegyněmi pravidelnou poradu, na které diskutovaly o problémech uplynulého týdne a plánovaly aktivity do budoucna.

Paní Hermansen právě přicházela s talířem plným nakrájených jablek a děti se okolo ní shlukly.

„Pomalu, ano? Na každého se dostane.“

Učitelku stále udivovalo, že děti nebyly schopné automaticky akceptovat jakékoli pravidlo. Podřídily se mu vždy až na pokyn. Jdeme ven — a tak musíme na záchod. Budeme jíst — a tak si umyjeme ruce. Chceme si hrát s novou hračkou — a tak uklidíme tu starou. Rozdává se ovoce — a tak si stoupneme do řady a počkáme. Každé pravidlo učily nováčky, stejně jako pětileté děti znovu a znovu. Tove to unavovalo, ale nepřiznala si to. Musela by pak dojít v úvahách ještě dále — totiž že právě toto jednotvárné opakování několika pravidel bylo hlavní náplní dne. V učebním plánu měly napsané: sport (lyžování, sáňkování, jízda na odrážedle, jóga…), kreativní činnost (práce s nůžkami a lepidlem, volná tvorba, omalovánky, modelování…), sociální aktivity (umění spolupráce, altruismus versus egoismus, pomáháme druhým…), ale ve skutečnosti tyto činnosti zabíraly jen malou část dne. Věděla, a ve slabých chvílích si také opakovala, že děti se učí neustále a že hlavním cílem předškolního vzdělávání je zařazení do kolektivu a kontakt s jinou než rodičovskou autoritou. Přesvědčovala se, že takové cíle splňuje právě tehdy, když stále dokola omílá stejná pravidla. Nadto bylo jasné, že práce ve školním sektoru patří v jejím kraji k perspektivním pozicím, takže nač si kazit náladu rozborem toho, co dělá.

Psala:

Den bez konfliktů. Dopoledne sáňkování, Kjell hodil Kristine kouli do obličeje. Pochopil a omluvil se. Nikola měla poraněné koleno, nebylo zalepené. Stěžovala si, že jí to pod punčocháčemi dře. Amir špatně usínal, pomohlo držení za ruku. Anders opět nejedl.

Úkoly — promluvit s rodiči Nikoly (matka): větší důraz na zdravotní péči. Promluvit s rodiči Anderse (možno i babička): návrh na zavedení vlastní stravy.

Zvonek. Tove se podívala na hodinky. Autobus ještě nepřijel, takže to musel být někdo z Inndyru, zřejmě Hornovi nebo Jensenovi. Paní Hermansen šla otevřít a za chvíli se ve dveřích objevil Simon Jensen (no ovšem). Kjell však ještě nedokončil skládání puzzle, a tak se jeho otec vyzul, vysvlékl, přidřepl k synovi a dal se s ním do hry.

Učitelka ještě zběžně přehlédla ranní zápis od Anne.

Øystein při předávání plakal a věšel se na matku. Nikola přišla v doprovodu matky i sestry (nemoc? zjistit) až po desáté. Marius — enuréza (cca v 7:30).

Tove Ruud zaklapla třídní notebook a odběhla do kanceláře, aby jej schovala. Sluch se jí opět zbystřil. Když se totiž věnovala povinné administrativě, dokázala se odpojit od pokřikování dětí. Bohužel i od jejich požadavků. Kolegyně ji znaly a věděly, že ji musí na deset minut zcela zastoupit. Pokud bylo potřeba, pomáhala i paní Hermansen.

Zrovna ukládala počítač do zamykací zásuvky, když se znovu ozval zvonek. Podívala se na nástěnné hodiny, které visely jak v herně, tak v ložnici, jídelně i kanceláři. Čas autobusu. Zvuková hladina se razantně zvedla; děti výskaly a vítaly rodiče. Rychle se vrátila do herny, zdravila se s dospělými, předávala děti a hlídala si, aby jí neunikli rodiče od Anderse a Nikolina matka.

„Chystáte něco na prvního května, Tove?“

Pan Jensen. Když vyzvedává on, má vždy čas, aby svého syna ze školky odvedl v klidu, až si Kjell dokončí všechny své činnosti. Tove měla trošičku radši jeho manželku, která byla ráznější a Kjell s ní odcházel bez odmlouvání a rychle; v autě většinou čekala dvojčata.

„Minule měly děti malou slavnost. Máme zase počítat s nějakým občerstvením? To sušené ovoce se osvědčilo, že?“

„Dnes o tom budeme mluvit na poradě, pane Jensene. Všechny informace pověsíme na web a tady na nástěnku, nebojte se.“

„Flott! Flott! Tak pojď, Eriku, rozloučíme se. Dnes je tam krásně, že? Zaplavem si v moři, Kjelle?“

„Jo!!“ skákal Kjell.

„Leda ve vaně,“ smál se pan Jensen a stáhl synovi čepici přes hlavu. Nikolina matka právě obouvala dcerce boty a něco jí šeptala ve svém jazyce. Nikola se mračila, zatímco její sestra Sylva nakukovala do herny. Znala ji, chodila sem necelé dva roky, tiché, milé děvče, měla potíže s vyjadřováním v norštině, ale chápala bystře.

„Jak se ti daří ve škole, Sylvo?“ Tove vzala dítě kolem ramen. Obrátily se k ní velké, hnědé oči, kterých se vždycky trochu lekla, než si opět zvykla na jejich přímost.

„Jo, fajn. Už umím číst.“

„Výborně. Až bude mít Nikola slavnost, přijď taky. Něco nám můžeš přečíst.“

Sylva se zamyslela a pak zavrtěla hlavou.

„Mám slabý hlas.“

Učitelka chtěla oponovat, ale spolu se Sylvou si všimly, že její máma už stojí ve dveřích a volá na ni. Volala vždycky „Sylvo“ nebo „Sylvi“ místo „Sylva“. Dívka odběhla k matce, která už držela ruku na klice. Ale Tove ji zachytila oslovením.

„Paní Sýkorová…“ Janina ruka kliku upustila, učitelka došla až k ní. „Můžu s vámi na chvíli mluvit?“

Jana rychle kývla, ale dodala: „Spěcháme na autobus, jede nám loď. Auto je…,“ hledala norská slova, „…tam.“ Mávla. Tove samozřejmě pochopila, že myslí na druhé straně. Pohled stočila k hodinám. Do odjezdu autobusu zbývalo třináct minut, zastávka přitom byla ani ne padesát metrů od školky.

„Tak si můžeme domluvit schůzku. Kdy by se vám to hodilo?“

„Zítra ráno, až přijdeme s Nikolou. Pojedu autem naokolo přes most.“ Jana přešla do angličtiny a Tove se nebránila. Není její povinností učit rodiče norsky. I když by to samozřejmě mnohdy velmi pomohlo integraci dětí.

„To tu ještě nebudu, přicházím až v jedenáct, a obávám se, že kolegyně nebude mít čas na soustředěnější rozhovor. Nešlo by to některé odpoledne?“

Matka nervózně koukla na hodiny.

„Je to na dlouho? O co se jedná?“

Učitelce nezbývalo, než v rychlosti vysvětlit problém s nezalepeným kolenem. Matka přikývla, že rozumí.

„A také jsem vás chtěla poprosit, abyste Nikole nedávala tak bohatou svačinu. Nemá pak na oběd hlad.“

Matka opět přikývla.

„A co se stalo dnes ráno, paní Sýkorová? Nikola přišla o ranní kruh.“

„Zapomněla jsem na budík.“

To se stane, Tove měla pochopení. „Co říkali ve škole, žes přišla pozdě?“ obrátila se norsky na Sylvu.

„Já jsem nemocná.“

„Angína,“ dodala její matka norsky a opět položila ruku na kliku. „That’s it?“

Ano, bylo to vše a celá česká rodina vmžiku zmizela s pozdravem namířeným spíš dveřím a podlaze než očím učitelky Tove Ruud. Bylo tři čtvrtě na pět a ona si ještě stihne vypít hrnek kávy. Anne a Vibeke už tu byly.

Na poradě dohodly podrobnosti ke slavnosti při příležitosti prvního května. Nebude velká, neboť hlavní vystoupení a akce s rodiči se bude konat na Svátek konstituce o čtrnáct dní později. Ujasnily si prázdninový provoz a termíny svých dovolených. Tove musela ustoupit, mít tři týdny v kuse zřejmě nebude možné. Obec se stále nerozhodla, zda školce vyplatí příspěvek na plat pro asistentku, kterou by stejně jako loni zaměstnali během léta. A nakonec probraly jedno dítě po druhém. Jejich školka se naštěstí nepotýkala s vážnějšími problémy šikany či rasové nesnášenlivosti, ale samozřejmě tu bylo pár neklidných dětí. Každé dítě má však svou cestu k cíli, každé může a musí najít své místo. Jejich úkolem je používat ty správné směrovky. Když nefunguje růžová, můžou přece zkusit zelenou, jak jim říkával jeden psycholog na škole. Barev je tolik.

Tyto porady Tove Ruud bavily nejvíce. Právě tady se formovaly zásady a individuální přístupy, které se později tolik rozostřily a v běžné rutině ztratily na důležitosti. Jen v rozhovoru s Anne a Vibeke si Tove byla jistá, že umí vychovávat a vést. Mimo něj věděla s určitostí pouze jediné: že ji děti potřebují. Bez ní by se nenajedly, nevyspaly ani nezabavily. Nikdy by nevěřila, nakolik může taková závislost unavit.

II.

Ingrid Saavesen počkala, až si Jana Sýkorová zkonvice nalije kávu, přidá mléko acukr, apak se společně odebraly dozasedací místnosti.

„Sluší vám to,“ usmála se sociální pracovnice apaní Jana poděkovala. Ingrid se nijak nepřetvařovala, neměla to ani vpovaze; Jana Sýkorová se opravdu odposlední návštěvy dala dohromady. Měla upravené vlasy ašaty, namalované rty. Otevřela dveře zasedačky, jenže ta byla kjejímu překvapení obsazená.

„Adame, promiň, ale já to tu mám oddeseti zarezervované. Zadávala jsem to dosystému už před Velikonocemi.“

Adam okamžitě vstal, rychle kIngrid přešel, aby jeho naléhavé vysvětlení neslyšeli pánové voblecích ajedna dáma vkostýmku, kteří seděli kolem oválného stolu, před sebou rozsvícenou elektroniku. Tak proto ta drahá auta před úřadem.

„Ingrid, prosím, najděte si jiné místo. Omlouvám se moc, ale…,“ nahnul se kní, zašeptal jí přímo doucha. Ingrid zašimralo vbřichu amrazení jí projelo až dohlavy. „To jsou investoři kvůli té hale.“

Mladá žena se naoko stále mračila, ale její hlas se nezlobil. „Dlužíš mi kafe!“

„Spíš balík piva.“ Adam jí děkoval očima aspěchal opět zalidmi změsta. Ten bude jednou starostou.

„No, zůstaly jsme plonk.“ Jana Sýkorová zřejmě nerozuměla slovu „plonk“, ale jistě chápala. Ingrid se kupodivu zvedla nálada. Příjemná komplikace. Avlastně to ani žádná komplikace není. Prostě půjdou knim dokanceláře, aspoň se paní Sýkorová seznámí sLine.

Ingrid bylo dvacet sedm let aneměla vážnou známost, což ji trápilo. Uvažovala, že odejde ze severu apřestěhuje se do nějakého většího města najihu, možná rovnou doOsla. Tam bude mít víc příležitostí seznámit se. Zatím však musí aspoň dva roky vydržet tady, ivíc. Vevětším městě by místo na úřadu pro ochranu dětí našla jen těžko. Ne tak brzo poškole. Ale jakmile bude mít praxi, jakmile nabere zkušenosti, její šance napřijetí se zvýší. Nadruhé straně by bylo nejlepší, kdyby si našla někoho tady. Během studií vKristiansundu jí chyběla zdejší krajina, taky lidi byli dost jiní, zdálo se jí že upjatější, přísnější. Nezvykla si tam amezi přáteli měla samé spolužáky zjiných částí Norska, nikoho místního.

Cop, který jí spadl přes rameno, si přehodila dozadu. Byl volně svázaný obrácenou technikou, takže se zněj kratší pramínky draly ven. Měla riflovou pouzdrovou sukni pokolena, vínové punčocháče akozačky skoženými třásněmi vzadu, které svým pohupováním při chůzi poutaly pozornost. Nerozhodnost, jak by měla ajak chce působit, se projevovala ivkombinaci béžového dámského saka abílého trička se třpytivým nápisem „chic“. Ale Gildeskål byla malá obec, autoritu svých zaměstnanců nemusela prosazovat důrazem na dress code alidí typu Adama, kteří se oblékali avystupovali formálně, bylo naúřadě málo. Ani Line Nilsen, její nadřízená, nechodila vkostýmku, ale spíše vpohodlných kalhotách asportovním saku. Teď stála před ní anatahovala ruku. Představovaly se.

„Jana Sýkorová.“

„Line Nilsen,“ šéfová ukázala směrem kvolné židli. „Pokud by vám vadila moje přítomnost, stačí říct. Ale mezi námi, já stejně musím přečíst Ingridinu zprávu okaždé schůzce, každém telefonátu, mám nad ní supervizi.“

Line se odmlčela, ale Jana Sýkorová zareagovala jen rozpačitým úsměvem. Zřejmě úplně nerozuměla.

„Má paní Nilsen odejít?“ zeptala se jí Ingrid anglicky.

„Ne, ne, to je vpořádku.“

Atak se posadily. Line se opět začala věnovat svému počítači aIngrid se též zahleděla dosvého tabletu. Dělala, že pročítá záznamy opaní Sýkorové, ale spíše myslela nato, jak rozhovor povede. Teprve vtuto chvíli jí došlo, že Line má příležitost vidět ji při práci. Akritizovat ji. Vzhlédla ausmála se.

„Naposled jsme se viděly před třemi měsíci. Jak se máte?“

„Je to lepší. Muž se definitivně odstěhoval, takže je doma klid. Žádné hádky, sholkama si to užíváme. Bývám dost unavená, takže jsem ráda zatu službu odvás. Ta dívka, Marit, je moc fajn, psala jsem vám to dodotazníku.“

„Takže si přejete pokračovat?“

„Určitě. Achtěla jsem se zeptat, jestli by nebyla možnost domluvit se inanějaký večer. Jen… já nevím… jednou zaměsíc třeba. Abych mohla dokina, navečeři sněkým nebo tak.“

Ingrid se rychle mrkla natablet, jak dlouho paní Sýkorová využívá hlídání dětí zdarma. „Probereme to. Záleží načasových možnostech Marit ataké nafinancích.“

„Nemusela by to být Marit. Holky se umí uložit samy. Jde spíš oto, aby tam byl někdo dospělý.“

„Měla by to být Marit. Nebylo by dobré, aby si vaše dcery musely zvykat naněkoho dalšího.“

„Dobře.“ žena pokrčila rameny.

„Jakou máte dohodu sbývalým partnerem ohledně péče oděti?“

„My se nebavíme. Je to naněm. Až se ozve, ozve se. Holky si sním telefonujou. Už jednou si je navíkend vzal aněkdy teď prý přijede zas.“

„Kde bude bydlet? Uvás?“

„To rozhodně ne. Dobaráku ho nepustím. Ať si bydlí, kde chce. Vkontaktu sholkama mu samozřejmě bránit nebudu, je to jejich otec. Aspoň budu mít volno,“ zasmála se.

„Měla byste zvážit, jakou formou kontakt proběhne. Měla byste utoho být.“

„Theis je vpohodě, zvládne se oně postarat.“

„Paní Sýkorová, nepodceňujte to, prosím. Uvedla jste, že mezi vámi došlo kfyzickému napadení.“

Jana Sýkorová sklopila hlavu.

„Uvedla jste, že muž má zbraň. Jak jsme se dohodly, poslali jsme oznámení napolicii. Předvolali si vás? Mluvila jste snimi?“

„Mluvila. Hned vtom únoru. Zapsali si to ato je všechno. Ale to byly problémy mezi náma, teď je to vyřešené. Kholkám se choval vždycky pěkně, zato ručím. Já teď nastupuju dopráce, všechno se vrací donormálu.“

„To ráda slyším. Kde budete pracovat?“

„VeVågu, veSparu zapokladnou. Učím se doma norsky, jestli našetříme, zaplatila bych si vlétě intenzivní kurz. Holky budou oprázdninách vČesku. To jsem se taky chtěla zeptat, jestli není nějaká možnost dostat natakový kurz příspěvek.“

„Hm, nevím,“ Ingrid se obrátila nakolegyni. „Line, existují nějaké programy napodporu výuky norštiny? Paní Sýkorová oto má zájem.“

Line sklonila hlavu, aby se mohla napaní Sýkorovou podívat — brýle měla jako obvykle našpičce nosu. Usmála se.

„Skvělý nápad. Zkuste se obrátit naúřad práce, určitě vám rádi pomůžou.“

Jana Sýkorová přikývla apoděkovala. „Potřebuju norštinu zvládnout, abych konečně mohla dělat voboru. Nechci být závislá ani naTheisovi, ani napříspěvcích. Sestra si vezme holky nacelé léto, je doma smalým, takže budu mít čas pracovat, něco vydělat aposunout se stou norštinou.“

„Jak jste si vyjednala se zaměstnavatelem směny? Naodpolední zřejmě nebudete moct chodit, kdo by vyzvedával děti?“

Jana Sýkorová mírně našpulila rty azavrtěla hlavou. „Sylvě bude osm, Nikole jsou čtyři, zvládnou to samy. Autobus staví hnedka před školou iškolkou, loď navazuje apak už můžou přijít zamnou dopráce, udělají si úkoly tam, je tam lavka.“

Ingrid měla co dělat, aby se nepodívala poLine.

„Myslím, že by bylo lepší, kdyby vám zaměstnavatel vyšel vstříc anabídl vám práci napoloviční úvazek bez odpoledních směn. Napíšeme vám potvrzení, že jste matka samoživitelka.“

„Poloviční práce poloviční peníze.“

„Chápu, že chcete být nezávislá, ale musíte začít postupně. Máte dvě malé děti. Bývalý partner vám přispívá?

„Ano.“

„Kolik?“

„To je různé. Ale dá se to. Přepsal namě půlku domu.“

„Pokud byste nebyla spokojená, můžeme se dotoho vložit my azprostředkovat novou dohodu. Apokud by nevyšlo ani to, tak jít ksoudu. Není to nic, zaco byste se měla stydět. Jde oto, aby byly dobře zaopatřené děti avy jste měla čas na jejich výchovu. To je priorita, chápete?“

Jana Sýkorová nereagovala.

„My vždycky radíme: raději si dávat menší cíle.“ Ingrid se povzbudivě usmála.

Vočích Jany Sýkorové zableskl chápavý pohled vesmyslu — už vím, co pomně chcete. Nadechla se: „Víte, ono je to opravdu nadobré cestě. Už se tak nemusím nutit ráno vstát, jak je víc světla, chodíme sholkama nabrusle nebo na… jak se to řekne, sedíte natom…“

„Naboby.“

„Přesně. Jak je to norsky?“

„Kjelke?“

„Jo! To si vlastně pamatuju zbarnehage, ze školky. Jenže obě holky byly poslední dobou dost nemocné, to se pak nedá jít ven, lezeme si nanervy, hádáme se kvůli blbostem. Takže jsem vždycky strašně ráda, když přijde Marit avezme si holky naodpoledne. Zakazuju si, abych vté době dělala domácí práce. Čtu si, jdu si zaběhat, koukám natelevizi.“

Ví opravdu, co poní Barnevernet chce? Ingrid si nebyla jistá.

„To je správné, paní Sýkorová. Máte si odpočinout, abyste pak měla víc energie naděti.“

„Strašně to pomáhá, tenhle systém unás určitě není, neslyšela jsem otom, apřitom je to taková pomoc. Musí to pro stát být hrozně drahé. Ale Norsko má peníze zropy, že jo,“ Jana Sýkorová se zasmála.

„Tyhle služby platí obec, ne stát, paní Sýkorová,“ ozvala se odpočítače Line Nilsen.

„Aha. Oto víc jsem ráda, že jste mi tu pomoc poskytli. AMarit je navíc moc fajn.“

„Výborně. Máte ještě nějaké dotazy?“

Jana Sýkorová pokrčila rameny azavrtěla hlavou.

Ingrid Saavesen se nanadřízenou trochu zlobila. Svou poznámkou připomněla, že celý rozhovor poslouchá, ale hlavně narušila důvěrný tón, dokterého se jí podařilo ženu zatáhnout. Nemělo smysl pokračovat, takové rozhovory musí proběhnout vurčité náladě. Ane poučovat, kdo služby pro děti platí. Ingrid Saavesen věděla, že její šéfové záleží natom, aby si klienti uvědomovali, že peníze přichází odsud, odjejich spoluobčanů. Byla přesvědčená, že pak se kesvé situaci postaví aktivněji. Vtom měla jistě pravdu, ale jí se nezdálo, že by problém Jany Sýkorové byl vnedostatku aktivity. Teď už ne.

Rozloučily se opět před kuchyňkou, kam Ingrid odložila svůj vypitý hrnek odkávy. Ten odJany Sýkorové zůstal unich nastole, musí jej pak odnést. Další schůzku si naplánovaly opět zatři měsíce. Ingrid ji ještě jednou požádala, aby si buď se zaměstnavatelem vyjednala poloviční úvazek, nebo aby místo nebrala vůbec. Ovýsledku jednání ji má informovat. Nabídla jí ruku kestisku, řekla ha det bra aodešla zpět dokanceláře. Klientčin hrnek raději odnesla hned.

…

Ivanovi se dařilo tajit svůj slovanský původ vždy nejméně půl hodiny poprvním seznámení. Zaprvé, vypadal jako typický Nor. Sice byl menší, ale vlasy měl světlé, oči modré apleť bílou, někdy až dorůžova. Zadruhé, žil zde již dlouho asvědomitě se vzdělával vnorštině, vbokmålu aze zájmu také vedruhé variantě tohoto jazyka, vnynorsku. Dbal navýslovnost, aproto mluvil spíše pomalu, neboť naněkteré samohlásky se musel iteď soustředit. Zatřetí, pokud sněkým novým vydržel mluvit více než půl hodiny, bylo jasné, že téma hovoru či sama osoba jej zaujaly, ato pak přestal hlídat, jak mluví, avíce se soustředil nato, co říká. Avneposlední řadě začtvrté, většina lidí při představování vnímá spíše celou osobnost nového člověka, jméno vtom hraje jen podružnou roli, proto si mnozí mysleli, že zaslechli „Ivar“ místo „Ivan“. Ti pozornější achápavější se ihned dotazovali na případný východní původ, ale takových bylo málo. Heidi patřila mezi ně. Heidi byla Ivanova manželka.

Anyní byl zase rád, že ji má. Během týdne se udělalo hezky. Sníh rychle mizel, slunce jej spalovalo avytahovalo rovnou domraků, jen několik potůčků se probojovalo ven atekly podél silnic dolů domoře. Navrhl proto, že vneděli by si mohli letos poprvé zajet napláž, naSandviku.

Dnes byla neděle aIvan by raději zůstal doma. Slunce bylo schované zazamračenou oblohou ateplota také klesla ke květnovým obvyklým pěti stupňům. Jenže Heidi hned po snídani apokojení začala chystat piknikový košík ateď se zrovna vrtala všatní skříni, aby našla piknikovou deku. Bez ní by to nešlo, zem bude mokrá aobyčejná deka by rychle prosákla.

Ivan byl aktivní, organizačně schopný muž, ale míval potíže dotáhnout své nápady doúplného konce. Dořešit detaily, doklepnout dodělávky, třeba při manuální práci posobě uklidit, nebo vyčistit sekačku, aby vní zaschlá tráva neztvrdla, pohlídat termíny podřízených, předělat prezentaci kvůli mírně změněné situaci uklienta, zatelefonovat zákazníkovi, jak byl sdodávkou spokojen — vtakových chvílích naněj najednou dopadla lenost aněkdy ipocit marnosti, kčemu se snažit, proč to dělat. Věděli to ivefirmě, ostatně nedávný teambuilding pro střední management to jen potvrdil. Ivan uměl tým nastartovat, nabídnout několik řešení, uměl zanalyzovat, které je nejlepší, auměl pro něj přesvědčit ostatní, namotivovat je. Ale jakmile byla práce vběhu, jako by ztratil zájem. Najednou si musel plánovat, co je potřeba, amusel se nutit dané úkoly plnit. Dostavila se únava.

Vpráci se překonat musel. Naštěstí stále přicházely nové zakázky, istálí klienti měli často specifické požadavky, takže se dřina shlídáním detailů dala přežít. Jako každému, ijemu pomáhala výplatní páska. Vechvílích krize si snil, kolik by mohli měsíčně ušetřit, částku si násobil dvanácti, dvaceti čtyřmi atak dál apředstavoval si, co si pořídí.

Adoma měl Heidi.

Heidi se neptala, ona konala. Máloco ji zbrzdilo. Pokud Ivanovy nápady prošly jejími kritickými připomínkami, vzala je zasvé. Ato včetně společné zodpovědnosti zanezdar. Nyní tedy uvchodu čekal zabalený piknikový koš, batoh soblečením aplenkami pro Kaje (ano, oba byli fanoušci Hanse Christiana Andersena) akonečně nalezená pikniková deka.

„Chtěla by přeprat, ale co už. Tak vyrazíme?“

Ivan se pomalu sebral zkoberce, kde poněm lezl roční syn; dítě se domnívalo, že si hraje, otec se domníval, že mu syn masíruje záda. Zachvíli už scházeli kpřístavu. Jejich loď byla zatím pod plachtou, vlastně si včera říkal, že ji dnes připraví naletní provoz, ale místo toho jede naSandviku. Což taky není špatné, jen to není tak užitečné. Přepravili se naSandhornøyu apokračovali vlastním autem.

Sandvika byla najejich souostroví výjimkou. Byla to pláž abyla zpísku. Vlétě se tu sešli všichni obyvatelé Gildeskålu, kteří zrovna nebyli nadovolené, aproto tam vsezóně nerad jezdil. Dnes však, ačkoli byla neděle, narváno nebude; počítal, že Norové raději vyjedou nakolo, než aby mrzli napláži.

Nemýlil se, ale mýlili se Norové. Slunce přeci jen vyšlo, ato stakovou silou, že rázem nebylo třeba bund astačily jen svetry. Ivan se natáhl nabřicho, opřel se olokty, díval se na vlny atu atam si ukrajoval hnědý sýr. Kai spal vkočárku, Heidi čistila papriku. „Jejich“ oceán vsobě neměl sílu vody, která se kpobřeží šinula zotevřeného moře. Ale svůj rytmus azdání uklidňující věčnosti si uchoval. Ivan zavřel oči.

Myslel nazázraky světa bez hranic, vekterém žije Kai. Na zemi, vekteré se nehledí nato, odkud jsi, ale co umíš. Nazemi, která — zdálo se mu, že opravdově — neřeší křivdy minulosti, nerýpe se vněmecké vině, neposiluje vsobě nedůvěru kbývalým okupantům. Místo toho hledí dobudoucnosti, pracuje stím, co má, adává příklad ostatním.

Tady mohl začínat odnuly ajeho česko-ruský původ tu nevyvolal víc než zdvořilý zájem. Byl multikulturní aplatil daně: už zato ho tu všichni měli rádi, norsky rádi. Pomalu, zato důkladně. Jak byli Češi rozdílní, ikdyž neméně úsporní: stačilo představit se aměli jasno. Už nebyl jejich.

Ohodinu později ho probudil plačící synek. Ivan naprosbu manželky vyhrabal zpiknikového koše ovocnou přesnídávku, předal ji ženě apak se šel projít podél vody. Všiml si, že naparkovišti přibylo auto. Okamžitě poznal, že dvě utíkající tělíčka, která běžela odparkoviště kmoři, jsou Sylva aNikola. Zvlášť Sylva měla svůj nezaměnitelný běžecký styl; ataky hlas, který se uměl nést široko daleko. Vtomto případě až kněmu.

„Ááááááááááááááááááááá!“

Běžely až těsně kvodě, aby sještě větším křikem uskakovaly před vlnami. Dá se evolucí vysvětlit, proč touží děti křičet? Aby vyvolaly dojem, že jsou větší? Nebezpečnější? Aby je dospělí nemohli ignorovat? Zauta mezitím vystoupil jejich otec, Theis Lundell. Šikmé slunko zúžilo jeho už tak vytáhlou figuru. Byl hubený aměl by být asketický, říkal si Ivan, ale svět nebyl spravedlivý. Theis se klátivě loudal zadcerami, pak přidřepl knim. Suverenita aklid. Ne pro Ivana, pro něj nebyl chlap.

Sylva se otočila zády kmoři ateprve teď si ho všimla.

„Nazdar, Sýkorko,“ zavolal nani Ivan.

„Strejda Ivan! Pappa, onkel Ivan!“ Sylviny hubené nohy se daly dopohybu, běžela zaním. Nikola zaostávala jen opár vteřin aTheis měl času dost.

„Tak co, budete se koupat?“ zeptal se jich, když doběhly až kněmu.

„Ne-e,“ vrtěla vážně hlavou Nikola, ale Sylva věděla, že na podobně hloupé otázky dospělých se nečeká odpověď, asama převzala iniciativu.

„My jsme byli nalodi, strejdo! NaHurti-něco, obrovská loď, byl tam ibazén. Jeli jsme přes noc.“

„Abylo tam —,“ vykřikla Nikola, která nechtěla zůstat pozadu, ale slova ji zrazovala.

„Měli jsme kajutu. Víš, co to je?“

„Bylo tam hřiště!“ vymáčkla se konečně Nikola.

„Říká se herna, když je to vevnitř. Víš, co je to kajuta, strejdo?“

„Vím. To je taková strašně dobrá zmrzlina. Čau, Theisi,“ pozdravil Ivan Theise, který právě došel až knim. Podali si ruce.

„To není zmrzlina! Pappa, Ivan vet ikke, hva lugaren er.“

Štěbetání dívek nebralo konce. Ivan je měl rád auž teď se těšil, až se knim přidá Kai. Sliboval si odtoho, že se synek rychleji aspolehlivěji naučí česky. On sám se totiž proti svému předsevzetí aproti dohodě sHeidi mnohdy přistihl, jak na Kaje mluví norsky. Přišlo to tak nějak automaticky. Ale každý jazyk se hodí, ičeština, časem možná ita ruština. Anavíc by byla škoda, kdyby jeho děti přišly okontakt sbabičkou adědou.

„Pojďte zanámi, máme piknik,“ ujelo mu, aniž si vtu chvíli uvědomil, že Theise nemá rád.

„Skvělý, my taky něco máme.“

Teď už bylo pozdě dávat najevo odstup, či dokonce nepřátelství, atak se Ivan rozhodl, že si to schová najindy.

Heidi obsah tašky, kterou Theis přinesl knim nadeku, nepřivítala nijak vřele. Dvě lahve vína ačokoláda. Proti oběma pochutinám nic neměla, ale měla zvláštní vlastnost— musela sjejich konzumací předem počítat. Jakýmsi způsobem se nani připravit. Svou roli hrálo ito, že nerada poněkom pila zlahve aže vžádném případě nechtěla, aby Kai vesvých čtrnácti měsících ochutnal čokoládu. Ivan však pocity své ženy brzy zaplašil. Ostatně se ukázalo, že Theis je aspoň dobrý společník, když už není chlap (Ivan soudil, že chlap nikdy neopustí svoji rodinu).

Seděli nadece, pili víno, děti chroupaly čokoládu. Kai nakonec přece jen taky kousek dostal. Písek naslunci hřál azdálo se, že tíha sněhu, který ho ještě donedávna zakrýval, je pro Sandviku stejně nepředstavitelná jako naCopacabaně. Ivan se šel vymočit dozadu keskalám. Když se vracel, slyšel Theise telefonovat.

„Jana, hi! What are you up to? Co teď děláš? Nechceš přijet naSandviku?“

Taky slyšel, že Heidi mu říká, že oni rozhodně jedou domů.

„Máš doma víno, Jaňulko?“ pokračoval Theis aširoce se najeho ženu usmál. „Určitě máš doma víno. Apřivez aspoň jednu skleničku. Pro Heidi. Je tady Heidi, zdraví tě aprosí tě oskleničku.“

Heidi se nahnula kTheisovi avolala dojeho telefonu: „Stačí plastovej hrnek!“ asmála se, takže Ivan usoudil, že předtím slyšel špatně. Dosedl nadeku achopil se lahve se zbytkem vína. Dopil jej, lehl si azadíval se domraků. Zavřel oči.

Když je zavteřinu, jak se mu zdálo, zase otevřel, nikdo na dece nebyl. Periferním zrakem viděl, že Heidi se kamsi vzdalovala; zalil ho pocit povinnosti, který mu velel, aby ji následoval, ale údy už měl příliš ztěžklé. Slunce ztratilo svou sílu aIvan nazádech ucítil chlad avlhko. Počkat, kde je Theis? Nešel sHeidi? Okamžitě se posadil, aby přehlédl situaci. Theis byl vlevo zajeho zády uskal, kde učil děvčata lézt, aHeidi tlačila popísku kočárek. Zdítěte byly vidět jen nohy, jak se občas třepotají ashazují deku, kterou ona opět srovnala azastrčila pod Kajova chodidla. Vlny jemně šuměly, apokud okolo nich projela loď, rozhoupaly se oněco víc. Vstal arozhýbal se.

Zachvíli Heidi dohonil ašeptal jí: „Já to vezmu.“ Byl pyšný, že naněm opilost není znát. Došli kříčce, která stékala ze skal avlévala se domoře. Kai už spal aIvan svou ženu zadržel apolíbil. Nebránila se.

Byl opravdu spokojený stím, jak se tato neděle vyvíjela.

Když došli zpátky kdece, uslyšel Janu dřív, než ji uviděl.

„Co blbneš?“ Měla podobně zvučný hlas jako její dcera. „Vždyť spadne!“

Odpověď Theise slyšet nebyla, jen chlácholivá melodie jeho hlasu, zníž Ivan usoudil, že Janě odporuje, apřitom se snaží ji ještě více nepodráždit.

„Dyť se jí úplně třesou nohy. Musíš zaní! Spadne, Theisi!“

Přišli blíž aspatřili Nikolu uprostřed skály. Hůlkovitýma rukama anohama se držela přitisknutá kekameni, tvář měla napjatou. Pak se pustila jednou nohou ašmátrala, kam by mohla sestoupit.

„Nalevo, trochu víc nalevo,“ volal Theis.

On, Jana aSylva stáli pod skálou, ale Nikola byla příliš vysoko, najejí nohy nedosáhli. Nikola žádný výstupek nenašla, atak chodidlo opřela opět tam, kde ho měla předtím.

„Zkus to znova!“ volal její otec. Sylva se rozkročila, natáhla ruce před sebe vgestu, které mělo vjejí představě zachytit Nikolino padající tělo.

„Běž tam zaní.“ Jana naTheise už jenom syčela aSylviny napřažené paže jedním ostrým plácnutím shodila dolů.

„Au. Já jsem chtěla…“

„Buď zticha, nebo si běž sednout nadeku. Aty vylez zaní!“

„Aco bych tam dělal? Musí to slézt sama tak jako tak. Aona to zvládne. Že to zvládneš, Nikmene?“

„Já si jenom musím odpočinout,“ volalo dítě doskály. Bálo se obrátit obličej dolů.

Nikola mírně zatřepala pravou nohou.

„Proboha!“

„Seš vpořádku?“

„Sakra!“