martin reiner

jeden z milionu

martin reiner

jeden z milionu

větrné mlýny

2016

Kniha vychází s podporou Ministerstva kultury České republiky.

Kniha je třetím svazkem středoevropské edice K4. V rámci této řady každý rok vychází kniha jednoho autora z Česka, Maďarska, Polska nebo Slovenska, a to ve všech zmíněných zemích současně, v roce 2016 také na Ukrajině. Smyslem je snaha umožnit čtenářům společně zakoušet zážitek ze současné literatury své země i zemí blízkých, sousedních či rovnou bratrských. Kniha Jeden z milionu vychází v českém originále, slovenském, polském, maďarském a ukrajinském překladu v nakladatelstvích Větrné mlýny (CZ), IRON LIBRI (SK), Książkowe Klimaty (PL), Várhegy Kiadó (HU) a České centrum Kyjev — Česká knihovna (UA).

V roce 2016 jako svoji 377. publikaci vydalo

nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

Odpovědný redaktor Stanislav Zajíček

Ilustrace Mariana Dvořáková

Grafický design Petr Krejzek (ReDesign)

Sazba z písma Squadron a Lyon Text

Radek Pokorný (www.domraku.cz)

ISBN 978-80-7443-190-6 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-200-2 (e-book)

greta

I

Ten žlutý oprýskaný činžák pořád stojí. Vslepé ulici lemované dvěma řadami vzrostlých lip. Kdo vystoupá šedesát pět schodů, ocitne se před dveřmi svelkým namalovaným okem, jehož „duhovku“ tvoří mosazné kukátko snepřátelsky zúženou zorničkou uprostřed. Ať měl tuhle rukodělnou nádheru na svědomí kdokoli, vdobě, kdy se sem babička nastěhovala, už tady strašila.

Za vidoucími dveřmi se ovšem skrýval tuctový apartmán skuchyňkou jako dlaň, jedním větším pokojem svýhledem do zahrady azašlou koupelnou obloženou světle zelenými kachlíky. Tady babička žila padesát pět let. Azatímco malované oko na dveřích bylo obskurností na první pohled zjevnou, trvalo roky, než jsem odhalil jiné tajemství: Za dobu, která obsáhla život dvou generací, tu nikdy nepřespal jediný muž.

Ano, babička vedla poměrně osamělý život.

Krajkové dečky na stolku advou peřináčích, vpolicích knihy zprvorepublikových edic Francouzská knihovna aÚroda, ataky několik kýčovitých upomínkových předmětů zmíst, která většinou nenavštívila. Vedle květináče sunavenou begonií stála fotografie, jejíž zadní stranu zdobilo razítko ateliéru Kocourek & syn: babička na první prodloužené. Tvrdý karton, pohledná dívka přísného vzezření. Výrazná podoba shollywoodskou hvězdou Gretou Garbo. Taky si ji už vdevatenácti vyhlídl štramák zlepší brněnské rodiny — aunás se babičce neřeklo jinak než Greta; byla to přezdívka, která seděla.

Mirek Dohnalík byl vysoký šlachovitý sportsman stváří do amerického westernu asGretou tvořili krásný pár. Na jeho rodiče to žádný viditelný dojem neudělalo; snachou jejich snů babička rozhodně nebyla. Samolibý starý pán byl přesto jednou zmála kladných postav Gretina života avzpomínala na něj častěji než na vlastního otce. Památná — aunás doma mnohokrát citovaná — byla jeho věta: „Líbíš se mi, děvče, ale nemyslím si, že budeš snaším klukem šťastná.“

Doslova takhle.

Budoucí tchán věděl, co si babička odmítala připustit: jeho syn byl ve skutečnosti dandy, který rozhazoval rodinné peníze plnými hrstmi avyznával „volnou morálku“. Gretu si vzal jen proto, že už na to měl věk. Aočekával, že mu zvděčnosti vytvoří pohodlné zázemí pro nové adalší kocouří zálety.

Mé mámě nebyly ještě ani tři roky, auž bylo po všem. Sportsman jim pořídil tenhle byt vČerných Polích, atím se jeho potřeba pečovat orodinu vyčerpala. Greta musela podepsat, že se vzdává dalších nároků. Nad vodou ji tehdy držela jediná, zato mimořádně silná motivace: ukázat tomu ubohému zrádci, jak obrovskou udělal chybu!

Měla dojem, že ví jak. Byla tu přece Eliška, její dcera — aod téhle chvíle už jenom její dcera!

Ta se měla stát tou nejzářivější medailí, kterou si za čas pověsí na krk, aby všichni viděli, že ona to dokázala.

Atak sotva její sladká holčička trochu povyrostla, zapsala ji na hodiny klavíru kmadame Ecarlate, Belgičance svysokým drdolem, která drtila vzubech prázdnou cigaretovou špičku; zřejmě jen proto máma těch deset lekcí přežila. Učitelka samozřejmě viděla, jak beznadějně včernobílých vlnách děvčátko tone, ale Greta nechtěla povolit. Od klavíru mámu nakonec zachránil Hitler.

Greta, bývalá náruživá Sokolka, sáhla rychle po německém občanství, na které měla ztitulu úředního nárok, atak válku vponěmčeném Brně přečkaly bez úhony. Když německé jednotky hladce obcházely Maginotovu linii, snažila se máma trefit na kurtech vLužánkách tenisák sdaleko menším úspěchem. Tenisová raketa byla příliš veliká atěžká, než aby ji mohla spolehlivě ovládat. Jenže tady vůbec nešlo osportovní výsledky, ale osavoir-vivre.

Válka skončila, „hajzl Dohnalík“ spomocí svého vlivného otce zařídil, že se Gretě úplně vyhnula mela odsunu, apřišel čas živelného optimismu, kdy nikdo nepochyboval, že se jen trochu poopraví fasády, zalátá pár děravých střech, zDominikánské odtáhnou rozbitý německý tank avšechno zase poběží jak ve dvacátých letech. Pro Gretu nejhezčí období života. První poválečné roky byly tak vzrušující! Včase nabitém emocemi dokonce začal Dohnalík posílat peníze amoje máma se vracívala ze školy dlouhou lipovou alejí snotýskem plným jedniček.

Jenže staré pořádky se neobnovily.

Klement Gottwald, co měl, jak známo, pod čepicí, si došel na Hrad pro povolení uplatnit sem tam trochu organizovaného násilí, aprotože mu je nemocný prezident Beneš velkoryse udělil, staly se klavír, tenis awaltz ze dne na den známkou úpadku.

Mladé dívky se už neměly více ohýbat pro nový míček po vítězném fiftýnu… zato se od té doby často skláněly nad cukrovou řepou během sobotních brigád, mnohdy ještě za tmy aranních mrazíků.

Únor ’48 byl však pouhým sýčkem zvěstovatelem. Ta nejhorší věc přišla odeset měsíců později, kdy Mirek Dohnalík emigroval.

Svět potemněl; tolik času, práce aenergie, všechny peníze, zkrátka to, co Greta vrazila do výchovy mé mámy, ztratilo ze dne na den velkou část svého opodstatnění. Co mělo být zlatou medailí, předmětem doličným jejího triumfu, viselo naráz na krku jako těžký kovový zvon, který vpříštích letech vydával stále nakřáplejší tóny.

Greta ovšem vypadala pořád dobře; štíhlá žena spevným poprsím irysy. Byla pouhým pěšákem dějin, dostatečně oportunním, aby proplula bezpečně mezi útesy. Bylo divné, že zůstala sama. Že se tak zahnízdila vnové pozici, která prozrazovala hodně ojejím venkovském původu. Sedlácká hrdost byla to, co jí zbylo nakonec. Aovšem, dcera: té bylo šestnáct auž nesla na bedrech vinu těžkou jako dědičný hřích. VČerných Polích bývalo pořádně dusno. Kdo by se divil, že se máma při první příležitosti vdala apláchla zdomu. Sedm měsíců po svatbě se jí narodil Ludvík. Můj nevlastní brácha.

Její muž, Marián, byl prostý atrochu zarputilý chlap, co upadal do hlubokých rozpaků, když na něj vkonzumu promluvila prodavačka. Na to, že byl otcem jejího dítěte, věděla oněm máma povážlivě málo. Hlavní přednost svého muže ale znala: nebyl Greta! Všechno ostatní se odehrávalo ve stínu téhle nedocenitelné skutečnosti.

Při minimálních nárocích, které jeden vůči druhému vznášeli, to byl tehdy, vpolovině padesátých let, dobrý vztah. Jenže po nějaké době začal Marián pít anakonec se odstěhoval do Havířova. Pracoval na dole Dukla avčervenci roku 1961 byl mezi horníky, kteří přímo na Dukle uhořeli nebo se udusili při jednom znejvětších důlních neštěstí včeských dějinách.

„Jen ho nech, grázla, ať si de, kam chce,“ nechala se slyšet Greta hned tenkrát, po Mariánově odchodu zBrna — amáma se nastěhovala isLudvíčkem zpátky do malého bytu vČerných Polích. Role zachránkyně, kterou si Greta střihla sprvorepublikovou manýrou, ji ovšem brzy přestala bavit aza půl roku jelo všechno ve starých kolejích…

Myslí si snad Eliška, že je to nějaký med, mít doma ještě na stará kolena malé dítě adceru, která se osebe nedokáže postarat?

Diví se, že si ten její — Marián, že? — našel jinou ženskou? No, kdovíjak to vlastně měli vposteli… asi žádná sláva, jinak by neutek’.

„Neobětovala jsem snad už dost?“ ptala se kamarádek vcukrárně UTomana. Anad vídeňskou kávou neváhala dokonce přiznat, že „ta holka je její jediná životní prohra“.

Otom, že vztahy mé mámy sbabičkou nejsou zrovna vřelé, jsem věděl. Máma si ale nikdy nestěžovala apár tradovaných historek z„rodinné kroniky“ ve mně probouzelo pocit, že všemu víceméně rozumím.

Přitom jsem ohrůze, která byla za tím vším, neměl ani ponětí.

II

Když Greta vroce 1991 umřela, bylo jí 79 let.

Ale její malé impérium začalo upadat daleko dřív. Podle všeho někdy vdobě, kdy jsem se narodil. Můj otec si ji držel od těla. Nakonec, Gretě už bylo přes padesát… atěch změn bylo až příliš za tak krátkou dobu. Čas nových nadějí vdruhé polovině šedesátých let, který se valil jako řeka kolem jejího prahu, už nedokázal oživit její zájem osvět. Tím důkladněji ovšem dbala osebe!

Popravdě: její stárnutí se proměnilo vhýřivou exhibici, přehlídku laciné marnivosti. Chodila pravidelně na manikúru, dbala na to, aby měla vždy čerstvou trvalou anějaký zajímavý přeliv. Ahlavně bez ustání experimentovala spřírodními pleťovými maskami; to byl až do konce její sens de la vie.

Není divu, že při přástkách nad sachrem či žloutkovým věnečkem neměla konkurenci.

Její vrstevnice většinou vypadaly jako hadr, který drhli na valše tak dlouho, až ztratil barvy itvar. Oto vděčnější byly osudu za to, že je jejich děti neodepsaly apřišly se občas ukázat. Ani tady ovšem Greta nestála vpozadí:

„Jakou jsem si ji vychovala, takovou ji mám,“ neváhala říct, když přišla vhodná chvíle. Nebo ikdyž nepřišla. Pak se zeširoka usmála aslízla si rtěnku ze zubů.

Očem mluvila?

Onávštěvách mé matky, které měly neměnný řád, co pamatuju. Deset, patnáct, dvacet let. Nejprve se stavila vsamoobsluze anakoupila podle toho, co jí Greta nadiktovala po telefonu. Vlastní iniciativu mohla projevit tím, že matce ze svého koupila biskupský chlebíček, který se jí nikdy neomrzel, ataky šlehačku, aby si mohly udělat vídeňskou kávu a„trochu se poměly“, než začne hlavní program, tedy výčitky aurážky.

Ideální čas byl okolo třetí odpoledne aje fakt, že Greta nikdy nedbala na to, aby máma přišla na minutu přesně.

„Minuta sem, minuta tam,“ říkávala teatrálně, „život není pochodové cvičení, no ne?!“

Ale máma se přesto spletla málokdy.

Takže itoho dne se nejprve podívala do oka namalovaného na dveřích (pěkně zočí do oka) apak zazvonila, přesně ve tři. Když nikdo nešel otevřít, napadlo ji, že Greta usnula, nebo dokonce zapomněla, což by se ovšem stalo poprvé.

Trochu nejistě vytáhla svůj klíč, odemkla avešla dovnitř: Greta seděla vkřesle přímo proti dveřím. Na obličeji měla plátky oschlých okurek, mezi kterými svítily jen její oči. Seděla, nehýbala se ahleděla před sebe…

Máma zavřela dveře ašla do budky na rohu ulice zavolat sanitku.

Když stoupala toho dne podruhé nahoru po schodech, napadlo ji, že to byl třeba jen takový žert. Aže Greta už mezitím vybalila tašku snákupem, kterou nechala ležet vpředsíni… Chvíli stála přede dveřmi ačekala, jestli vkuchyni nezačne pískat konvice svodou na kávu. Teprve pak znovu odemkla —

Vpokoji vše při starém. Jen jedno zelené kolečko se neudrželo aspadlo Gretě do klína.

Opohřeb se kompletně postarala máma.

Ludvík, můj nevlastní bratr, se nedostavil. Za posledních patnáct let viděl Gretu jednou, pokud vím, aještě se přitom tvářil, jako by měl jehly pod nehtama. Dohnalík umřel před patnácti lety vSan Diegu.

Takže jsme tu byli za rodinu smámou dva.

Za našimi zády seděl jak vpoloprázdném venkovském kině tucet starých žen, kamarádek nebožky, pro které už byl každý pohřeb, při němž samy neležely vrakvi, milou společenskou událostí. Chtěly Gretu doprovodit na poslední cestě, ale taky je zajímalo, jak vypadá naživo její „jediný skutečný neúspěch“, což — připomínám — nebyl tento pohřeb.

Nikdo nebrečel.

Po pohřbu jsme šli do Unionky, atam, nad hlubokým talířem sčočkovou polívkou, mi máma řekla, jak to bylo tenkrát sMariánem, jejím prvním mužem aotcem mýho bráchy.

Greta se sním sešla, když byl Ludvíčkovi rok apůl, abylo to poprvé, kdy se ti dva viděli. Nejprve si vyžádala přísahu, že ji nikdy neprozradí, apak mu řekla zhruba toto: Dítě, tedy Ludvíček, není jeho. To je taky důvod, proč se snimi vůbec nestýká; její dcera ví, že ona to ví. Má Elišku samozřejmě ráda, je to její jediné dítě, ale nemůže se dívat na to, jak je někdo šťastný — jste přece, pane Mariáne, vtuto chvíli šťastný? — apřitom…

Když odnesli nedojedenou polívku, hleděl jsem ještě pár minut zokna, neschopen slova:

„Odkdy to víš?“

„Když tenkrát Marián umřel na Dukle, přijel do Brna jeho kamarád zHavířova, vlastně kolega zpráce, apřivezl nějaké věci. Atohle mi řekl; slyšel to od Mariána. Stála jsem tam jak opařená — avtu chvíli vešel do kuchyně Ludvíček, kterýmu bylo už skoro osm, aten velikej chlap se rozbrečel jak děcko.“

„Proč?“

„Protože Ludvík byl Mariánova zmenšená kopie. Proto.“

„Kde je ten člověk dnes?“ řekl jsem, jako by to mělo na věci něco změnit.

„Je to tvůj táta.“

Vtu chvíli přinášeli knašemu stolu dva smažené sýry, ale já musel vstát aodejít. Než jsem se nasoukal do bundy — nemohl jsem se trefit do rukávu — ozvalo se za mými zády:

„Pán nebude jíst?“

Apak mámin hlas:

„Chtěla jsem tě poprosit… postarej se oten hrob.“

III (Eliščin dovětek)

Sedla jsem si tenkrát na staré štokrdle spotrhaným čalouněním, opřela se zády odveře acelou dobu, než přijela sanitka, jsem ji rentgenovala pohledem.

Venku bylo pod mrakem avpokoji už dost tma, ajak jsem ostřila na ten její netečnej, okurkama pokrytej obličej, zdálo se mi, že oknem, co bylo vzadu za ní, někdo nakukuje dovnitř. Ale byl to jen ten obrovskej smrk, kterej rostl za domem.

Celý moje dětství tam sedávaly hrdličky avrkaly, vždycky po dvou, stěma něžnýma půlobojkama za krkem…

Pak jsem si vybavila ilípy, co byly před domem. Dávno je vykáceli, ale tenkrát lemovaly celou ulici.

Vzpomněla jsem na Mílu Ustohalovou, Zuzku Bořeckou, Věrušku Schmidtmayerovou, kamarádky ze sousedních domů. Jako děcka jsme hrávaly školku se švihadlem, někdy taky smíčem; ta mi moc nešla. Starej Cetl se vždycky při návratu zpravidelný odpolední procházky opřel na protějším chodníku ohůl akoukal na nás.

Vybavila jsem si první roky protektorátu, což byl pro mě hlavně cirkus Zentral!

Vždycky na začátku jara projel naší ulicí dlouhej průvod maringotek tažených koňma azastavil se až na volným prostranství na slepým konci. Aběhem dvou dnů tam vyrostl velkej barevnej stan se spoustou vlaječek avelikánským nápisem nad nízkým vchodem.

Z — E — N — T — R — A — L

Klece se zvířatama stály jako vozová hradba kolem stanu.

Medvěd smrděl víc než kozy, to bylo překvapivé, psi štěkali jeden přes druhýho ajedinej, kdo onás nejevil vůbec žádnej zájem, byl tygr. Nádhernej! Hlavní atrakce cirkusu. Když jsme tam po škole dorazily, spával vrohu malý klece. Vzadu za klecema se pásli dva velbloudi se zbytkama zimní srsti apár koní. Jeden byl poník, okterým jsem tajně snila. Ale věděla jsem, že poníci domů nepatří.

Trvalo dva roky, než mě Greta vzala na představení, ze kterýho na mě nejvíc zapůsobili klauni. Hlavně ty jejich divně strnulý, bíle nalíčený obličeje. Ataky to, jak nesrozumitelně křičeli, kopali jeden do druhýho apadali na zem. Byli to němečtí klauni. Lidi se při tom smáli jak blázni. Ale já se jich dost bála. Byla jsem ještě malá holka —

Apak přišli saniťáci aodnesli ji pryč.

Co mi to tenkrát řekla?

Rok 1989, ten rok, jak byla sametová revoluce… Ležela čtvrtej den vnemocnici usvatý Anny, po slabé mrtvici. Třeba je tohle moment, říkala jsem si, kdy mě bude opravdu potřebovat. Zároveň je ale možný — Bože, odpusť —, že jsem do tý nemocnice šla iproto, abych ji viděla trochu skřípnutou azkroušenou; nevím.

Jenže na chodbě nestála zlomená stará paní po mozkové příhodě, ale harpyje, která jen čekala, až se objevím, apak — jako bych jí dodala sílu — se rozchechtala… aněco mi řekla tím svým panovačným způsobem.

Co jen to bylo?

Nejspíš jen další výčitka za všechno, co se jí vživotě nepovedlo. Za její dětství bez kouska něhy acitu. Za naivitu, se kterou si vzala mýho otce, kterej ji pak bezohledně povalil na zem ašel pryč. Za komunisty aztracenej sen oživotě naplněným až po vrch francouzskýma bonmotama. Za to, že jsem se nestala tím, čím jsem nikdy být nemohla: její zlatou medailí.

Určitě to nebylo nic, co bych slyšela poprvý. Ale nějak mě to dohnalo; že neobrátila ani tady, že neslevila ze svejch křivd, naopak: jako kdyby mi je chtěla ještě na poslední chvíli tím rozskřípaným hlasem vyškrábat do kůže. Byl to poslední soud, ukterýho jsem propadla.

Atak jsem se na ni vrhla. Rukama rovnou po krku…

Astejně je tady hezky! Nemyslíš?

Lekce dobrého vychování by byla ukonce.