Román Město, přelomové dílo význačného ukrajinského prozaika Valerjana Pidmohylného (1901–1937), se odehrává v Kyjevě poloviny dvacátých let, má však nadčasový námět — je to věčný příběh mladého muže hledajícího si své místo v životě. Do Kyjeva přijíždí studovat Stepan Radčenko, účastník revolučních bojů a činorodý venkovský ekonom. Ač jeho první setkání s městskou kulturou poznamenává neporozumění, brzy se v něm probudí vášeň pro literaturu, jež se mu stane posláním, ale i výnosnou profesí. Město už nechce změnit, naopak, sám se mu přizpůsobuje. Jeho přerod z idealistického venkovana v úspěšného spisovatele a snad poněkud cynického městského intelektuála provázejí také vztahy se ženami. Ty pro něj spíše než rovnocennými partnerkami jsou zdrojem uspokojení a pomyslnými příčkami, umožňujícími mu lépe zapadnout do městského života. Pidmohylnyj byl v roce 1934 uvězněn a o tři roky později popraven. Stal se jednou z mnoha obětí represí, jimž byla v SSSR během třicátých let ukrajinská kultura vystavena. Jeho Město, které až do konce osmdesátých let nemohlo znovu vyjít, se stalo jedním z nejdůležitějších ukrajinských románů dvacátého století. Napsáno je svěžím, čtivým stylem, neschází mu ale ani propracovaná kompozice, v níž autor zúročil své zkušenosti překladatele stěžejních děl francouzské literatury. Díky tomu si jeho román dodnes zachoval čtenářskou přitažlivost a na Ukrajině vychází ve stále nových vydáních.

větrné mlýny

Brno 2019

Kniha vyšla za finanční podpory Ministerstva zahraničních věcí Ukrajiny.

Z ukrajinského originálu Misto: roman přeložil a poznámkami opatřil Miroslav Tomek

Doslov napsala Jaryna Cymbal

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz) v roce 2019 jako svoji 530. tištěnou a 50. elektronickou publikaci

Jazyková redakce Tereza Chlaňová a Lucie Redlová

Ilustrace Olena Starančuk

Grafická úprava Olena Starančuk a Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-345-0 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-355-9 (eBook)

Překlad Miroslav Tomek

Šest znaků má člověk;

třemi se podobá zvířeti

a třemi andělu:

jako zvíře — člověk jí a pije;

jako zvíře — se množí

a jako zvíře kálí;

jako anděl — má rozum,

jako anděl — chodí zpříma

a jako anděl — hovoří posvátným

jazykem.

Talmud, Traktát Avot (01)

„Jak je možno se osvobodit, Eukrite,

když má člověk tělo?“

Anatole France, Thais (02)

I.

Vypadalo to, že dál už není kam plout. Dněpr jako by se vepředu zastavil v nečekané zátoce. Vpravo, vlevo i přímo před lodí se prostíraly zelenožluté břehy, poznamenané blížícím se podzimem. Náhle ale parník změnil kurz a dlouhý klidný pás řeky se znovu natáhl až ke stěží viditelným pahorkům na obzoru.

Stepan stál u zábradlí na palubě, nořil se bezděčně očima do té dálky a rovnoměrné záběry lopatek lodního kolesa spolu s nezřetelnými kapitánovými slovy v hlásné troubě zbavovaly jeho myšlenky energie. I ony se zastavovaly v oparem zahalené dálce, kde se řeka skoro nepozorovatelně ztrácela, jako by obzor určoval konečnou hranici jeho tužeb. Mladík zvolna pohlédl na blízký říční břeh a trochu zneklidněl — vpravo se objevila vesnice, dosud skrytá za zákrutem. Srpnové slunce smývalo špínu z bílých chalup a vyšívalo černé cesty, které se hnaly do polí, až zmodraly stejně jako řeka a kamsi zmizely. Zdálo se mu, jako by se ta zmizelá cesta, která se slila s nebesy v nekonečné rovině, vracela druhou odbočkou znovu do vesnice a přinášela zpátky pohlcený prostor. Třetí cesta, sbíhající k řece, pak do vesnice nesla svěžest Dněpru. Vesnice spala uprostřed slunečného dne, a byl to tajemný spánek v náručí živlů, napájejících ho svou silou. Zde, na břehu, ves vyhlížela jako pravý výtvor širého kraje, čarovná květina země, nebe a vod.

Jeho vesnice, ta, kterou Stepan opustil, také stála na břehu řeky, a on teď nevědomky hledal příbuznost mezi ní a touhle vsí, na niž náhodou narazil při svém dalekém putování. Radostně pociťoval, že ona spřízněnost existuje, že do oněch chalup by stejně jako do té své, kterou opustil, vešel jako hospodář. Se smutkem hleděl, jak se vesnice každým záběrem stroje vzdaluje a rozplývá, až ji pruh odporného dýmu ukryl dočista. V tu chvíli si Stepan povzdechl. Dost možná to byla poslední vesnice, kterou spatřil předtím, než připlují k městu.

V duši cítil nejasné rozčilení a slabost, jako by ve své vsi a v každém, koho tam vídal, nezanechal jen minulost, ale i naději. Zavřel oči a oddal se smutku, ukolébávajícímu duši.

Když se napřímil nad zábradlím, spatřil vedle sebe Nadijku. Neslyšel ji přicházet, ale i když ji nevolal, měl radost. Beze slova vzal dívku za ruku. Zachvěla se, a aniž by zvedla hlavu, upřela pohled na vějířovitou vlnu, kterou vytvářela příď parníku.

Byli z jedné vesnice, ale dosud se moc neznali. Věděl samozřejmě, že existuje, že studuje a že se nechodí bavit s vesnickou omladinou. Párkrát ji dokonce zahlédl ve vesnickém klubu, kde vedl knihovnu. Tady se ale vlastně potkali poprvé a společný osud je sblížil. Ona, stejně jako on, jela do velkého města studovat, oba měli v kapsách cestovní příkazy a před sebou nový život. Společně překračovali hranice budoucnosti.

Pravda, ona si nemusela dělat tolik starostí — vždyť, jak se pochlubila, rodiče jí budou posílat jídlo, zatímco on své naděje vkládal jen do stipendia; ona se chystala bydlet s kamarádkami, a on měl jenom dopis od strýce pro známého kupce; i povahy byla čilejší, kdežto on byl soustředěný a jaksi malátný. Za pětadvacet let svého života byl nejdřív pasáčkem u cizích lidí, kteří ho vzali k sobě, pak obyčejným vesnickým klukem, potom povstalcem a nakonec tajemníkem vesnické odborové kanceláře Robzemlisu (03). Jen jednu výhodu oproti ní měl — byl schopný a přijímacích zkoušek se nebál. Za ten den na parníku jí stihl vysvětlit spoustu záhadných stránek společenských věd a ona okouzleně naslouchala jeho příjemnému hlasu. Když se od něj byť jen na okamžik vzdálila, ihned se začala nudit a vzpomněla si na nové, jí dosud nejasné ekonomické problémy. Jakmile je ale začal rozebírat, zatoužila, aby jí vyprávěl něco jiného; o svých nadějích, o tom, jak žil všechny ty roky, dokud se ještě neznali. Místo toho mu ale jenom děkovala za vysvětlení a přesvědčeně dodávala:

„Vy určitě dostanete stipendium! Tolik toho víte!“

Usmíval se, bylo mu příjemné slyšet, jak ho modrooká dívka chválí, jak věří v jeho síly. Opravdu, připadalo mu, že Nadijce se žádná z žen na parníku nevyrovná. Dlouhé rukávy její šedé blůzky mu byly milejší než nahé ruce jiných; její límeček vystavoval očím jen uzoučký proužek těla, zatímco jiné nestydatě nabízely pohledům celá ramena a první linii prsou. Střevíčky měla oblé a s uměřenými podpatky, ani zpod sukně jí co chvíli nevyklouzávala kolena. Přitahovala ho na ní její nestrojenost, tak blízká jeho duši. K oněm jiným ženám se zato stavěl se směsí pohrdání a bázně. Cítil, že si ho nevšímají, ba že jím dokonce opovrhují za jeho stařičkou vojenskou blůzu, vyrudlou čepici se štítkem a kalhoty, které dávno ztratily původní barvu.

Byl vysoký, urostlé postavy a snědé tváře. Mladické chmýří, které si už týden neholil, mu dodávalo neupraveného vzezření. Měl ale husté obočí, velké šedé oči, široké čelo a jemné rty. Tmavé vlasy odhazoval dozadu, jako to dělá hodně vesničanů a dnes i někteří básníci.

Stepanova ruka ležela na teplých Nadijčiných prstech a on v zamyšlení hleděl na řeku, strmé písečné břehy a osamělé stromy na nich. Vtom se Nadijka narovnala, mávla rukou a pronesla:

„Kyjev už je blízko.“

Kyjev! To je to velké město, kam jede studovat a žít. To je to nové místo, kam musí vkročit, aby dosáhl toho, o čem dávno toužebně snil. Je snad Kyjev opravdu nablízku? Rozčileně se otázal:

„Kde je Levko?“

Ohlédli se a na zádi spatřili hlouček vesničanů, kteří se tam usadili s obědem. Na rozloženém selském kabátě před nimi ležel chléb, cibule a slanina. Seděl s nimi i Levko, student zemědělství z jejich vesnice, a cpal se. Byl uhlazený a tlustší, než dovoloval jeho věk, kdysi by z něj byl příkladný vesnický pop, teď však vypadal jako vzorový agronom. Sedlákem byli v jeho rodě děd i praděd, vesničanům by tedy dokázal pomáhat skvěle — ať už kázáním či poučenou radou. Studoval velice dobře, nosil jen čumarku (04) a ze všeho nejradši chodil na lov. Za dva hubené městské roky důkladně vypracoval a upřesnil základní zákon lidské existence. Z hesla „kdo nepracuje, ať nejí“, rozšířeného v dobách revoluce, si pro sebe odvodil kategorickou tezi „kdo nejí, ať nepracuje“ a prakticky ji aplikoval při každé příležitosti. Vesničané ho tady na parníku ochotně hostili svými prostými pokrmy, a on jim za to vyprávěl zajímavé věci o planetě Mars, o americkém zemědělství a o rádiu. Udivení vesničané se ho opatrně a trochu posměšně, neboť mu tak docela nevěřili, vyptávali na všechny ty zázraky i na Boha.

Levko přistoupil ke svým mladým kolegům — usmíval se přitom a trochu se pohupoval na svých krátkých nohách. Usmívat se a mít dobrou náladu bylo jeho základní vlastností, kritériem jeho postoje ke světu. Ani bída, ani studium nedokázaly vymýtit dobromyslnost, jež zrála pod tichými vesnickými vrbami.

Stepan a Nadijka si už zavazovali uzlíky. Ještě jeden obrat kormidla a nalevo, za písečnými říčními pahorky, se objevil šedý pás města. Před roztaženým pontonovým mostem parník dlouze zahoukal a ten pronikavý zvuk vyvolal ve Stepanovi bolestnou ozvěnu. Na okamžik zapomněl, že se vlastně naplňuje jeho přání, a teskně pohlédl na sloup bílé páry nad píšťalou, dávající poslední signál jeho minulosti. Když houkání náhle umlklo, v jeho duši zavládlo ticho a mrtvo. Kdesi hluboko pocítil hloupý příliv slz, jenž pranic neodpovídal jeho věku ani situaci, a překvapilo ho, že ta vláha ještě navzdory útrapám a dřině nevyschla, že se jen ukryla a najednou o sobě dává nečekaně a nemístně znát. Zapůsobilo to na něj tak silně, že dočista zčervenal a odvrátil se. Levko si ale jeho zmatku povšiml. Položil mu ruku na ramena a řekl:

„Neber si to tak, chlapče!“

„To nic,“ odpověděl rozpačitě Stepan.

Nadijka zasypala Levka otázkami. Chtěla, aby jí řekl název každého pahorku, každého chrámu, div že ne každého domu. Ukázalo se ale, že Levko toho o městě moc neví. Věděl sice, kde je Lávra i socha svatého Vladimíra, ale jestli se i návrší, na kterém stojí, jmenuje podle svatého Vladimíra, tím si už tak docela jistý nebyl. V Kyjevě se točil v omezeném a uzavřeném kruhu — mezi Leninovou ulicí, kde bydlel, a svou školou. Tuhle cestu skoro neopouštěl, nanejvýš třikrát za zimu zašel do 5. státního kina na americké trikové filmy a občas jel na lov vlakem Kyjev — Teteriv. Nebyl proto s to uspokojit Nadijčinu stále rozjitřenější zvědavost. Ty spousty domů, zdáli tak droboučkých a legračních, ji fascinovaly, a její veselý smích prozrazoval radost, kterou měla z toho, že tam bude bydlet.

Její pozornost ale brzy zaujalo něco jiného. Hleděla na motorové čluny, co se čile proháněly po řece, i na čluny obyčejné, na nichž napínali svaly polonazí opálení sportovci a vesele se houpali na vlně, hnané parníkem. Smělí plavci se vrhali div ne pod koleso a radostně křičeli. Vtom se podél parníku jako bílý přízrak prosmýkla třístěžňová jachta.

„Dívejte, dívejte!“ zvolala dívka při pohledu na nezvyklé trojúhelníkové plachty. Na palubě jachty stáli tři chlapci a dívka v šátku. (05) Vypadala jako rusalka z dávných zkazek, bytost, jíž ani nelze závidět.

Jak se blížili ke Kyjevu, na řece bylo čím dál tím rušněji. Před nimi ležela pláž — písečný ostrov uprostřed Dněpru, kam z přístaviště tři motorové čluny neúnavně přivážely další a další návštěvníky. Břeh nahoře přecházel v město. Z Revoluční ulice se k Dněpru po širokých schodech valila pestrá vlna mladíků, dívek, žen a mužů — růžovobílá záplava čilých těl, která jako by se už nemohla dočkat slastí slunce a vody. V tomto davu nebylo nešťastných — zde, na kraji města, začínala nová země, země prvotní radosti. Voda a slunce přijímaly každého, kdo právě opustil pero či kupecké váhy — každého mladíka jako Kyje a každou mladici jako Lybiď. Bílá těla, po celé měsíce utiskovaná oblečením, opouštěla svůj žalář a na písku v horké malátnosti bronzově rozkvétala jako divoši, ztracení kdesi na březích Nilu. Každý tu na okamžik mohl zažít vzkříšení prvotního nahého života a tisíciletí zde připomínaly jen lehké plavky.

Kontrast ponurých budov, pnoucích se nad řekou, a onoho bezstarostného koupání Nadijku překvapoval a okouzloval. Tušila v těchto protikladech šíři městského života a jeho možnosti. Dívka neskrývala své ohromení. Oslepovala ji pestrost šatů i spektrum těl, od bledě růžových, poprvé vystavených slunci, až po hnědočerná, co už poznala spalující letní paprsky. Se zápalem opakovala:

„To je krása! To je krása!“

Stepan její nadšení ani trochu nesdílel. Podívaná na nahé poblázněné stádo mu byla do hloubi duše protivná. To, že se i Nadijka připojila k tomu směšnému nerozumnému davu, se ho nepříjemně dotklo. Chmurně poznamenal:

„Moc lehce se jim žije.“

Levko se na lidi díval s větším pochopením.

„Sedí pořád po kancelářích, z toho musí přeskočit každému.“

Když se protlačili na břeh, ustoupili stranou a nechali projít příval cestujících. Nadijčino nadšení už opadlo. Město, které se z dálky zdálo ve sluneční záři bílé a lehké, se nad ní teď ztěžka vypínalo. Bázlivě se rozhlížela kolem. Ohlušovalo ji volání pouličních prodavaček, houkání, rachocení autobusů, odjíždějících na Darnycu, a pravidelné supění parního stroje v nedalekém mlýně.

Stepan si ubalil cigaretu z machorky a zapálil si. Měl ve zvyku si potom odplivnout, teď ale slinu smíchanou s hořkým machorkovým prachem spolkl. Všechno kolem bylo cizí a podivné. Viděl střelnici, kde se střílelo ze vzduchovek, stánky se zmrzlinou, pivem a kvasem, prodavačky s houskami a slunečnicovými semínky, kluky s karamelami a děvčata s košíky meruněk a višní. Proplouvaly kolem něj stovky obličejů — veselých, vážných i ustaraných, kdesi naříkala okradená žena a pokřikovaly hrající si děti. Takhle to tu obyčejně vypadá, tak to zde vypadalo i tehdy, když jeho noha ještě kráčela jemným prachem vesnice, takové to tu bude i nadále. A on je tomu všemu cizí.

Všichni cestující se rozešli. Parník začali vykládat. Po dlouhých schůdkách scházeli polonazí nosiči s pytli a balíky ovoce. Pak vynesli hovězí trupy s roztaženýma nohama a vyvalili páchnoucí nasmolené sudy.

Levko je vedl a ukazoval jim cestu. Na Revoluční ulici se jejich cesty rozcházely: Stepanova vedla na Podol, kdežto oni mířili na Staré město.

„Kdyby něco, přestěhuj se ke mně,“ řekl Levko. „Adresu sis napsal?“

Stepan se rychle rozloučil a zabočil doprava. Občas se ptal na cestu kolemjdoucích. Když míjel knihkupectví, zastavil se u výlohy a začal si prohlížet knížky. Knihy měl rád už od dětství. Jako malé děcko, dokud ještě neuměl číst, rád listoval v jediné knize, která ve strýcově chalupě zdobila polici se svatými obrazy — byl to předpotopní časopis s nekonečnými portréty cara, archimandritů a generálů. On měl ale oči jen pro řádky pravidelných černých znaků. Dokonce si ani nepamatoval, jak se naučil číst. Nejspíš náhodou. S potěšením potom pronášel slova, jejichž smyslu ani trochu nerozuměl.

U výlohy stál dlouho a jeden po druhém si četl názvy knih, nakladatelství a roky vydání. O některých soudil, že je bude potřebovat při studiích. Ta masa svazků, mezi nimiž uviděl jen jednu knihu, kterou četl, na něj však zapůsobila zvláštním dojmem. Jako by se v nich soustředilo všechno to cizí, co mu bezděky nahánělo strach, všechna ta nebezpečí, s nimiž se ve městě bude muset střetnout. Mladý muž začal navzdory rozumu a všem předcházejícím úvahám propadat beznadějným myšlenkám, zpočátku v podobě otázek. Proč jen se sem vydával? Co bude dál, jak tu bude žít? Špatně to s ním skončí a on se vrátí domů jako žebrák. Proč radši nejel do okružního města na učitelské kurzy? Kde vzal ten klukovský nápad, že půjde na vysokou do Kyjeva? Mladík u toho nevelkého knihkupectví na Podolu, které mu připadalo ohromující, stál, jako by váhal, nemá-li se vrátit do přístavu.

„Jsem po cestě trochu unavený,“ pomyslel si.

Onou únavou si zdůvodnil i ztěžklé svaly a touhu po nehybnosti, která ho tu opanovala. Cítil se však jako vyslanec, pověřený neobyčejně důležitým, leč cizím úkolem. Jeho dávná přání mu najednou připadala, jako by mu je vnutila vnější síla, již uposlechl jen s tupým odporem. Vyrazil dál, veden svými na okamžik vybledlými, přesto však pevnými sny.

Na Dolním valu našel dům číslo 37, brankou vešel do zahrady a na zápraží zaklepal na omšelé, červotočem prožrané dveře. Po chvíli mu otevřel člověk ve vestě, s krátkou bradkou a prošedivělými vlasy. Byl to sám obchodník s rybami Luka Demydovyč Hnidyj, který za časů revoluce, když ve městě panovala bída, učinil Stepanovu vesnici Tereveni centrem svých výměnných operací, a pokaždé přitom nocoval v domě jeho strýce. Teď měl kupec svůj účet za tyto služby vyrovnat, ač ona léta už minula a vzpomínka na ně nebyla pranic příjemná. Trochu polekaně na Stepana přes brýle pohlédl, rozčileně roztrhl obálku, podíval se do dopisu a zatímco si v něm četl, mlčky zamířil dovnitř.

Stepan zůstal sám před otevřenými dveřmi. Uzlíky s věcmi ho tlačily do ramene a on je shodil na zem. Po několika minutách sám usedl na zápraží. Ulice před ním byla prázdná. Za celou dobu, co tu byl, pěšky nikdo neprošel, projel tudy jen drožkář se spuštěnými opratěmi. Mladík si začal balit cigaretu, na niž soustředil veškerou svou pozornost, jako člověk, který se chce zbavit neodbytných, avšak neužitečných myšlenek. Zvolna naslinil okraj hrubého machorkového papíru, opatrně svůj výrobek zalepil a pokochal se jím. Cigareta se mu povedla obdivuhodně rovná, jen na konci byla trochu zašpičatělá, aby se lépe zapalovala. Vložil si ji do úst, odhodil šos své vojenské blůzy a rukou zašátral v sice hluboké, avšak jediné kapse svých kalhot — krejčí si na druhé straně ušetřil látku, neboť zcela správně usoudil, že jsou lidé, jimž bude jedna kapsa bohatě stačit. Kdyby se tímto krejčířským nápadem řídila příroda, mohla by si u spousty lidí ušetřit oko nebo ucho, jak jí to ostatně radili v bájích o Kyklopech. Když přebral všechny poklady, co jich v kapse jen měl — nožík, starý váček na tabák, nalezený knoflík a kapesník, vyňal krabičku zápalek, která ale byla dočista prázdná. Poslední sirku vyplýtval u přístavu. Hodil krabičku na zem a rozšlapal ji holínkou.

A protože si zapálit nemohl, kouřit se mu chtělo ještě víc. Zvedl se a přistoupil k brance, aby se podíval, jestli kolem náhodou nepůjde nějaký kuřák. Podolská ulice ale byla, stejně jako předtím, opuštěná. Řada nizoučkých, staromódních domů končila u břehu olezlými, dávno nebílenými barabiznami. V polovině bloku z ulice zmizela dlažba i chodník. Jen osamělý a stářím holý topol podivně strměl komusi pod okny.

Náhle někdo na zápraží vykřikl jeho jméno a mladík sebou trhl, jako by ho nachytali při zločinu. Volal ho Hnidyj.

„Tady budu bydlet,“ pomyslel si Stepan a ta myšlenka mu přišla stejně podivná jako topol, který právě spatřil.

Hnidyj ho však nevedl do domu, ale dál do zahrady, ke stodole. Stepan šel za ním a hleděl mu na záda. Kupec byl trochu shrbený a měl hubené nohy. Nebyl vysoký, ale jeho štíhlé nohy se zdály být dlouhé a neohebné. Stepan si pomyslel: jak snadno by se takové nohy daly zlámat!

Když došli ke stáji, Hnidyj odemkl zámek, otevřel dveře a pronesl:

„Tak tady budete bydlet.“

Stepan přes kupcovo rameno pohlédl do nevelké místnůstky. Byla to malá truhlářská dílna. U zdi stál truhlářský ponk, na policích kolem něj leželo nářadí. Naproti bylo malé tmavé okno. Linula se odtamtud vůně hoblin a čerstvého dřeva. Mladého muže jeho obydlí udivilo natolik, že se dokonce zeptal:

„Tadyhle?“

Hnidyj zacinkal klíči a otočil se brýlemi k němu.

„Nu, však tu nejste nadlouho.“

Jeho obličej byl posetý vráskami a oči měl jaksi sklíčené.

Stepan nesměle vešel a položil si do rohu své uzlíky. Když se sehnul, škvírou mezi prkny zahlédl své sousedy za přepážkou — párek krav, co spokojeně přežvykovaly u koryt. Chlív — tak tady má bydlet! Jako zvíře, jako opravdový dobytek! Pocítil, že mu srdce začalo bít jako splašené a krev se mu nahrnula do obličeje. Když se napřímil, byl celý zrudlý a dotčený; pohlédl Hnidému do pobledlého obličeje, za nímž jako by se neskrývalo žádné přání ani myšlenka, a s pocitem, že nad ním má jakousi moc, řekl:

„Dejte mi sirku. Chci si zapálit.“

Hnidyj zakroutil hlavou.

„Já nekouřím… A vy si taky dávejte pozor, je to tu samé dřevo.“

Přivřel dveře a ještě chvíli se ozýval cinkot jeho klíčů. Stepan dlouhými kroky chodil po místnosti. V každém jeho kroku zněla hrozba. Takové ponížení nečekal. Jel do města s vidinou hladu, bídy, ale ne mezi dobytek. Je pravda, že kdysi krávy pásal. Copak ho ale může po revoluci, po všech povstáních zahnat do chlíva nějaký nešťastný kupec s vychrtlýma nohama?

Malé okénko v komoře bylo čím dál tím tmavší. Zastřel ho náhlý, ještě letní večer. Stepan se u něj zastavil. Nad záplavou jednotvárných střech se k nebi vypínal tovární komín. Černé spirály dýmu se neslyšně slévaly s šedomodrým soumrakem. Jako by nebem procházely do hlubin vesmíru.

Mezitím se mu cigareta v prstech roztrhla a vysypala. Ubalil si novou a vyšel na dvůr. Nu co, zajde do domu, půjde do kuchyně a sežene oheň. Zač by se měl stydět! Nejsou to snad lidi? Na zápraží ale seděl nějaký mladík, a když se k němu Stepan naklonil, aby si připálil, řekl mu:

„Nabídněte si ode mě.“

Stepana to překvapilo, cigaretu si ale vzal. Zatímco ji rozpaloval, mladíka si prohlížel. Ten lhostejně vypouštěl kouř. Když mu Stepan poděkoval, jen mlčky pokývl hlavou, jako by o něčem hluboce přemýšlel a musel tu sedět až do rána.

Stepan ve své místnosti ulehl na ponk a s potěšením vtahoval omamný vonný dým. Zavřel oči, oddal se snění a došel k závěru, že všechno je v pořádku. To, že je v chlévě, mu teď už připadalo nanejvýš komické. Dvakrát udeřil pěstí do stěny, za níž byly krávy, zasmál se a otevřel oči. Nad komínem v okně stál jasný srpeček dorůstajícího měsíce.

II.

Venku už se úplně rozednělo, když se Stepan probudil a vztyčil na ponku. Od ležení na holém dřevě byl celý rozlámaný, ale nehledě na ochablost si s obavami protíral oči. Dnes jsou přijímací zkoušky, nezaspal snad? Když si vzpomněl, že zkouška má být až v jednu, trochu se uklidnil a protáhl. Rukou si třel šíji, v níž cítil bolestivé mravenčení.

Zpoza tenké stěny, která jeho bydlení oddělovala od stáje pro dobytek, k němu doléhalo tiché monotónní crčení — někdo tam dojil krávy. To ho už docela uklidnilo, neboť pochopil, že je ještě brzy. Sedl si na ponku s rukama opřenýma o kolena, sklonil rozcuchanou hlavu a vzpomínal. Jako jasná nit mu před očima procházely události včerejšího dne. Snad už od dětských dob, kdy chodil na pastvu, lehával na poli a pletl biče a košíky, zakořenil v něm zvyk nořit se do sebe. Když teď vzpomínal na včerejšek, stále pociťoval nespokojenost. Objevil v sobě určité váhání, jakousi byť jen okamžitou skleslost — zkrátka to, co lze nazvat malodušností. Právo na to, podle svého vlastního názoru, neměl pražádné. Je novou silou, povolanou z venkova k tvůrčí práci. Je jedním z těch, kteří musí nahradit hnilobu minulosti a směle budovat budoucnost. Pociťoval teď stud dokonce i za tu vonnou cigaretu, kterou mu předhodil jakýsi městský hejsek.

Stepan odhodil z čela visící vlasy a začal se kvapně upravovat. Oklepal si blůzu, loktem otřel prach z kalhot a rozvázal svoje uzlíky. Bylo v nich jídlo, vojenský kabát carského vzoru a náhradní prádlo. Obsah jednoho uzlíku vysypal na podlahu, látkou si otřel boty, plivl na ně a znovu je otřel. Teď vypadal k světu.

Místo zatím nedosažitelného mytí se rozhodl, že po zkoušce se vykoupe v Dněpru, a pustil se do snídaně. Měl celé tři paljanyci (06), asi půl pudu (07) pšeničné mouky, skoro čtyři funty (08) slaniny, deset vařených vajec a pytlík pohanky. Nečekaně se z uzlíku vysypalo i pár brambor, a mladík se radostí nad takovým nálezem hlasitě zasmál. Všechen svůj proviant vyskládal na ponk, pro pořádek postavil vedle i kotlík, který měl přivázaný na tlumoku, a už by se byl býval pustil do krájení chleba, když vtom si najednou vzpomněl na cvičení. Strašně se mu chtělo začít den normálně, na městský způsob, tak, jako by v nových podmínkách už dočista zdomácněl. Je přece důležité dostat se hned do normy, protože norma a pořádek, to jsou hlavní záruky úspěchu.

Stepan se zvedl a začal hledat objekt vhodný ke cvičení. Chytil lavici a když ji párkrát nadzdvihl, usmál se své zdatnosti a síle svalů. Položil ji zpátky, stále ale nebyl spokojen. Jemně si ohmatal bicepsy, povyskočil, chytil se za okraj nízkého trámu a začal se k němu rukama přitahovat čím dál tím rychleji, se stále větším vypětím a odhodláním. Když konečně seskočil na zem, celý červený vyčerpáním a uspokojením, obrátil se ke dveřím, kde stála žena s vědrem v ruce. Hleděla na něj vylekaně a rozrušeně.

„Spal jsem tu,“ zamumlal mladík. „Hospodář mi to dovolil.“

Žena mlčela. Stepan byl trochu na rozpacích — ne proto, že byl bez blůzy a nátělník se mu od prudkých pohybů vytáhl zpod kalhot jako dětská košilka, vždyť oblečení považoval jen za ochranu před chladem, ale protože si sám uvědomoval, že v tomto případě se jeho cvičení vymklo z patřičných mezí a změnilo se v hlouposti, nedůstojné jeho vážnosti a postavení. Ještě snad ta dojička někde plácne, že se snažil vylézt na půdu a něco tam ukrást! Odhodil vlasy dozadu a chtěl se pustit do snídaně. Rozhovor považoval za skončený, ona ale zašla do místnosti, podívala se na jeho věci a postavila vědro s mlékem na zem.

„Není to na spaní trochu tvrdé?“ zeptala se jaksi smutně a unaveně, když po ponku přejela rukou.

„Hm,“ zamručel nespokojeně Stepan.

Pořád ne a ne odejít. Co mu vlastně chtěla? Co je to za zvědavou a podezřívavou návštěvu? Zamračil se tak, že o jeho pocitech nemohlo být pochyb.

„Já tu jsem domácí,“ vysvětlila mu konečně žena. „Mám vám nalít trochu mléka?“

Hospodyně! To dojí krávy sama? Á, odbory jim nedovolí posluhu! Od dojičky, s níž by pociťoval spřízněnost, by si byl mléko vzal, o dobročinnost hospodyně ale nestojí!

„Nechci mléko,“ odpověděl.

Hospodyně ale na odpověď nečekala a už mu sama nalévala do plecháčku.

„Umýt se můžete na dvoře, je tam kohoutek,“ dodala, zatímco odnášela vědro.

Stepan ji provázel pohledem. Měla tlustá oblá záda — to nakynula z hojného jídla! Nahněvaně si oblékl blůzu a zapnul se. Nakrájel slaninu a chleba a pustil se do snídaně, myšlenkami byl ale u zkoušek. Nemá se čeho bát! Matematiku znal výborně. Aby se o svých znalostech ujistil, připomněl si vzorečky obsahu všech útvarů, kvadratické rovnice i vztahy trigonometrických funkcí. Ač bezděky vzpomínal právě na věci, které znal nejlépe, přesto ho jasnost jeho vědomostí těšila. Společenské vědy ho netrápily vůbec — na vesnici přece přednesl tolik referátů a denně četl několik novin. Plus sociální původ, revoluční minulost a odborná práce! Na frontě nauky byl vyzbrojen dobře.

Spokojenost pocítil i poté, co si prohlédl své doklady. Vše bylo v pořádku. Na hromádce papírů ležel celý jeho život za posledních pět let — povstání proti hetmanovi, boje s bílými bandami, kulturní a odborná práce, něco z toho si dokonce s chutí přečetl. Co všechno nezažil! Byl v zajetí, utekl před popravou. Zažil mítinky, agitace, rezoluce, boj s tmářstvím a samohonkou. Je příjemné vidět to všechno s razítky, v rovných řádcích psacích strojů a v neohrabaných muřích nohách pologramotných rukou!

Stepan se čile zvedl, doklady schoval do kapsy, nožem si ořezal tužku a připravil papír. Musí jít. Přikryl jídlo tlumokem a zastavil se u mléka. Ve skutečnosti měl velkou žízeň. Špek s chlebem si přímo říká o to, aby ho člověk něčím zapil. A mléko v takovém teple stejně zkysne. Vzal plecháček, jedním lokem ho vyprázdnil a nádobu rázně odložil na ponk. Malá ryba, taky ryba!

Když vyšel na dvůr, zavřel dveře na háček a vydal se na ulici. Předtím, než půjde do institutu, chtěl se kvůli práci zastavit na odborovém ústředí. Ve městě se dnes orientoval docela snadno a málo si ho všímal. Měl vážnou starost o zaměstnání a tak víc než své okolí zpytoval sebe.

Stepan v Paláci práce mezi stovkami místností stěží našel to oddělení Robzemlisu, které potřeboval. Protože svou záležitost považoval za mimořádně naléhavou, rozhodl se obrátit přímo na předsedu. Musel počkat, to ho ale příliš netrápilo — za prvé bylo teprve deset, a za druhé čekal vsedě na lavici spolu s ostatními návštěvníky, jako rovný s rovnými. Poprosil souseda o dnešní noviny, a aniž by ztrácel čas, seznámil se s novinkami mezinárodní situace, zhodnotil je jako příznivé pro Svaz republik a přešel k rubrice Život venkova. Tu si přečetl se zaujetím. Když se dočetl, že ve vsi Hluchary na žádost vesnického sovětu odvolali neschopného agronoma, pomyslel si trpce: „To by chtělo i u nás. Ale ti naši lidé jako by místo hlav měli dubové palice“.

Pozorně si přečetl zprávu o krádeži v družstvu ve vsi Kindrativka, o boji se samohonkou v Kaharlyckém okrese a o vzorné plemenné stanici v městečku Radomyšl. Každý řádek a každé číslo srovnával s tím, co znal ze své vesnice, a nakonec došel k závěru, že to u nich celkově není horší než kdekoliv jinde.

„Kulturní síly potřebujeme, to je to,“ uvažoval Stepan. Bylo mu příjemné, že své doškové střechy opustil jen dočasně, na tři roky, aby se potom v plné zbroji vrátil k boji s krádežemi, se samohonkou i s nečinností místních úřadů.

Nakonec na něj u předsedy přišla řada. Když překračoval práh, Stepan se trochu obával, že na židli za stolem spatří příliš cizí obličej, čalouněný nábytek a na podlaze položený koberec. Přece jen není ledaskde, ale v Kyjevě! Hned první pohled ho ale uklidnil. Svým vybavením se předsedova kancelář příliš nelišila od místnosti okresního úřadu, která sloužila jako úřadovna celého okresního oddělení Svazu. Snad jen ta pohovka u zdi — na takový přepych neměli na okrese pomyšlení. Nejspíš by tam na ni ani nezbylo místo.

I předseda byl docela obyčejný chlap, když si ale Stepana vyslechl, nemálo se podivil. Copak on, sám aktivní pracovník organizace na okresní úrovni, neví, kam se má v podobných záležitostech obracet? Musí nejdřív nahlásit, že je v Kyjevě na služební cestě, a zapsat se do evidence na odborovém úřadě práce. Všechno má svůj řád, to ví každý, nemůže koneckonců zbytečně marnit čas svůj ani čas zaměstnaného člověka!

Když Stepan opustil jeho kancelář, byl tak trochu vyveden z míry. Všechno to, co mu předseda řekl, sám dobře věděl. To ale platí… jen všeobecně! Mladík celou dobu potajmu doufal, že pro něj udělají nepatrnou výjimku, byť třeba jen za jeho aktivní účast v revoluci a za bezvadnou práci v odborech. Navíc ho na vysokou školu poslali pracovně, a tak měl podle svého soudu na podporu prvořadý nárok. Na doklady se ho přitom předseda vůbec nezeptal. Je to mrzuté, ale spravedlivé, to se musí nechat! O jaké protekci může být řeč?

Když Stepan našel úřad, dozvěděl se, že pro návštěvníky mají otevřeno jen ve středu a v pátek. Zrovna bylo pondělí. Takové byly předpisy, ze kterých se žádné výjimky nedělaly ani pro lidi, kteří právě přijeli. Oběžníky o tom včas rozeslali na okresy, oznámila mu referentka. Mimochodem ho upozornila na seznam dokladů nezbytných k přeregistraci, a Stepan si s hrůzou uvědomil, že některé postrádá a nemůže si je ani rychle vyřídit.

Palác práce opouštěl stejně smutně, jako do něj s nadějemi vstupoval. V okamžiku pochopil, že tady na zaměstnání nenatrefí. Je tu jen jeden ze sta. Zatímco si bude vyřizovat potřebné doklady, jiní rozeberou to, co je. A má vůbec smysl si je vyřizovat? Řeknou mu, že přijel, aby tu studoval, že pomáhat mu má stát, a poradí mu, aby požádal o stipendium. Tak to ostatně musí být. Nikoho neobviňoval.

Na ulici ho náhle něco napadlo. Co kdyby zašel do nějakého velkého úřadu? Snad tam zrovna náhodou potřebují mladého šikovného účetního nebo referenta? Prostě tam zajde a zeptá se. To přece není hřích. Řeknou mu, že nikoho nepotřebují, a on půjde. A třeba se mu poštěstí? Ta myšlenka ho vzrušila. V jeho duši žila silná víra ve svůj osud, vždyť každému je vlastní považovat sebe sama za jev pod sluncem i pod hvězdami dočista výjimečný. Obrátil se ke dveřím, nad nimiž velkým písmem stálo „Ukrajinské státní nakladatelství“, a svižným krokem vyšel do prvního patra. V první místnosti na pohovce sedělo a hovořilo několik mladých mužů, v rohu klapal psací stroj a u stěn se tyčily police s knihami. Stepan se nejdřív na chvilku zastavil a pak kráčel dál. Aby ho snad předčasně nezadrželi, nasadil nepozorný výraz. Očima hledal tabulku s nápisem „vedoucí“, spatřil ji ale až ve třetí místnosti. Rukama už už bral za kliku, když mu muž, který kousek od něj seděl nad rukopisy, náhle řekl:

„Vedoucí tu není. Co potřebujete, soudruhu?“

Stepan trochu zrozpačitěl, nezřetelně zamumlal „ále, jednu věc“ a se stejným nepozorným výrazem odkráčel zpátky. U dveří zaslechl slova, patřící zřejmě jemu:

„Nejspíš měl tašku plnou básní.“

Následoval smích. U dveří se otočil a uviděl toho, kdo to řekl — jednoho z mladých mužů, kteří seděli na pohovce, tmavého, v široké šedé haleně s úzkým páskem. Zatímco scházel po schodech, s údivem uvažoval o jeho slovech:

„Jaké básně? Co s tím mají co dělat básně?“

Odhodlání ho přesto neopouštělo. Třebaže se mu ani v druhém úřadě nepodařilo zastihnout vedoucího, a v třetím už v první místnosti na vlastní oči spatřil seznam propuštěných, zašel i do čtvrtého. Ředitel byl ve své kanceláři a přijal ho.

Byl tu čalouněný nábytek a na zdi visely velké masivní hodiny, sám ředitel byl ale mladý, žádný strašák. Osud se na mladíka vskutku usmál. Ředitel ho vyzval, aby se posadil a vyslechl ho až do konce. Pak si zapálil a řekl:

„Sám jsem to zažil. Vždyť jsem rudý ředitel. Zapojit do práce dělnicko-rolnickou mládež, to je náš nejpřednější úkol. Jedině tak můžeme ozdravit náš aparát. Víme, že jen mladé ruce mají dost sil, aby vybudovaly socialismus. Stavte se tak za dva za tři měsíce…“

Když z oné hospodářské instituce vycházel, Stepan v sobě sotva zadržoval pocit urážky. Laskavé přijetí u ředitele ho do hloubi duše pobouřilo. Pociťoval, že stejně před ním přibouchnou i všechny ostatní dveře — některé bez planých nadějí, jiné s nasládlou zdvořilostí. Dva tři měsíce! Přitom má jen deset rublů a tři paljanyci! Bydlí v chlévě, z kupcovy milosti! Mladík zastrčil ruce do kapes vyrudlé blůzy a prorážel si cestu pouliční tlačenicí, přičemž se snažil nikomu nedívat do obličeje. Jako by pro něj každý měl na rtech uchystané posměšné slovo: smolař.

Kvas jeho neveselých myšlenek zastavily až hodiny na budově obvodního výkonného výboru. Bylo tři čtvrtě na dvanáct, v jednu začínala zkouška. Stepan se kvapně vyptal na cestu k institutu a rychle vyrazil vpřed. Měl jasný bezprostřední cíl v podobě zkoušky a to ho v tu ránu uklidnilo. Kdyby ho vyhodili, k čemu by mu sebelepší zaměstnání bylo? V duši ale choval jistotu, že zkouška dopadne dobře, a když si představil opačnou možnost, cítil nanejvýš pobavení, jako by to byl povedený vtip. Rytmus jeho pevného kroku snadno tišil rozhárané myšlenky. Bylo by koneckonců k smíchu, kdyby si představoval, že jen co se tu ukáže, všichni mu hned budou k službám. Musí si dobře uvědomit, že se ocitl uprostřed života, který tu trvá už stovky let. Víly a dobří čarodějové dnes nejsou a ostatně ani nikdy nebyli. Úspěchu dojde jedině trpělivostí a prací. Sny o tom, že by si své místo v městském soukolí mohl dobýt ztečí, se mu teď samotnému zdály dětinské. Sám sobě vysvětloval, že musí složit zkoušku, získat stipendium a studovat, a zbytek přijde potom. Jsou tu studentské organizace, družstva a jídelny. A k tomu se musí stát studentem. Nesmí také zapomínat, že takových jako on jsou tu tisíce!

Na chodbách institutu byl takový nával, že Stepan bezděky znejistěl. Silný lidský proud ho unášel a on se nechával vést neznámo kam a nač. Až ve chvíli, kdy se proud zastavil u jedné z poslucháren, zmohl se na to, aby se zeptal, kde že se mají zkoušky konat. Ukázalo se, že to je zrovna tady a že za chvíli začnou. Stepan se ale ještě nestihl uklidnit, když se ho soused zeptal:

„A vy už, soudruhu, za sebou máte přijímací komisi?“

Přijímací komisi? Ne, o tom Stepan neslyšel. Má ji absolvovat? Kde to ale je? Druhé patro?

Mladík ze všech sil rozrazil přítomné, probil se ke schodům a vyběhl do druhého patra. Co když jde pozdě a komise už nepřijímá? To si tedy pomohl tím hledáním zaměstnání! Rudý hanbou a rozčilením vstoupil do místnosti, kde komise zasedala — ne, ještě tam byli. Zapsali ho pod číslem sto dvacet tři.

Za čtyři hodiny Stepan absolvoval přijímací komisi, která mu datum zkoušky určila na pozítří. Hladový a zklamaný odešel unaveně domů. Bylo mu jasné, že přijímací komise je nezbytná a že všech pět set uchazečů, vyslaných na vysokoškolská studia, nemůže zkoušku dělat v jeden den. Logické úvahy v něm ale nevyvolávaly sebemenší soucit. Začínal chápat, že řád je dobrý jenom tehdy, když se mu podřizuješ sám a z dobré vůle, ale že je to věc převelice nepříjemná, když ho vůči tobě uplatňují jiní. Byl unaven. Zítřejší volný den v něm budil strach.

Když sešel na Podol, zabočil k Dněpru, aby se vykoupal, jak si ráno usmyslel. Cestou si koupil krabičku zápalek, ale ač se mu strašlivě chtělo kouřit, bál se, aby se mu nezvedl žaludek. Nejdřív se vykoupe, pak něco pojí, a až potom si bude moci dát cigaretu. Vykoupat se mu ale nepovedlo — to se smělo jen na pláži, kam by se musel přeplavit na lodi. Stálo to pět kopějek obyčejným člunem a deset motorovým. Dvě kopějky za zápalky plus pět, to už je sedm kopějek. Takové útraty pro něj byly nemyslitelné, vždyť kromě bezcenných slibů měl pro všechnu bídu a příhody, jež ho ve městě mohly potkat, dohromady jeden červonec (09). A třeba se bude muset vrátit domů na vesnici, pak by potřeboval peníze na lístek. Sám sebe do omrzení přesvědčoval, že i s tím musí počítat.

Nejdřív ho napadlo, že by mohl jít po břehu daleko za město, vykoupat se někde, kde nikdo nebude, a do své komůrky se vrátit až k večeru. Tělo ale umdlévalo, hlad mu do svalů vháněl strašlivou malátnost a on se rozhodl, že se jen umyje. Stepan shodil čepici, rozepjal si límec, bázlivě se rozhlédl a namočil ruku do vody, jen aby se vzápětí otřásl, tak slizká a odporná mu připadala. Přesto se donutil umýt, utřel se do umaštěného šátku a pomalu odešel na svůj Dolní val.

V jeho místnůstce všechno zůstalo tak, jako když odcházel. Ztěžka pozřel několik vajíček a lačně si ubalil cigaretu. Kouřit ale nemohl — sucho v ústech a ohavné křeče ho donutily, aby cigaretu odhodil a rozdupal holínkami. Dočista vyřízený shodil blůzu a rozprostřel ji na ponku. Celým tělem se natáhl na prkna a nohy svěsil dolů. Ani se nesnažil o něčem přemýšlet, jen lhostejně hleděl na soumrak za oknem. Zase ten samý komín dýmem zastýlal zšeřelé nebe.

III.

Druhého dne po obědě se Stepan vypravil za Levkem.

Včera by mu ještě nebylo příjemné, kdyby narazil na někoho ze známých, dnes by ale už rád někoho viděl, s někým pohovořil. Vzal si ráno trochu chleba, špeku, náhodou nalezených brambor a pohanky a vydal se na cestu podél břehu, pryč, za město. Zašel dost daleko, snad víc než tři versty (10) od přístavu, a hledal místo, kde by konečně nikdo nebyl. Několikrát se už chystal, že se usadí, ale znovu nečekaně narazil na rybáře nebo na trhovkyni, co čekala na přívoz. Vyhnout se bližním, to tady nebylo jen tak, Stepan ale šel trpělivě kupředu, nechávaje přitom město za zákruty říčního břehu.

Nakonec přišel do malé, srázy obklopené zátoky, kde bylo útulno a pusto. Tady se rozhodl zůstat, shodil blůzu, uřízl dva pořádné vrbové pruty a pověsil na ně svůj kotlík. Nasbíral suchou trávu, rozdělal pod plecháčem oheň, opláchl kroupy, oloupal brambory a nakrájel špek. Kaše se vařila. Stepan přiložil na oheň, odložil šaty a natáhl se na břehu pod teplým ranním sluncem. Každou čtvrthodinu se z dálky neslo odbíjení zvonů Lávry, a ten zvuk spolu se šploucháním vody v mladíkovi vyvolával klid a smutek.

Pak se najednou sebral a skočil do vody, plaval, převracel se, potápěl a vykřikoval u toho blahem. Poté, aniž by se oblékl, se s divokou chtivostí pustil do kaše. Už zhoustla a bublala. Zaostřeným proutkem hbitě lovil kousky brambor a drobty špeku, které bez žvýkání polykal. Pak, protože neměl lžíci, namáčel prostě krajíce chleba do husté pohankové masy a neúnavně je pojídal. V mžiku byl plecháč prázdný a pečlivě vytřený do poslední krupičky. Sám jedlík ležel vedle na své blůze, přikryt prádlem. Vedro mu ztěžka zavíralo víčka. Usnul dřív, než si stihl zakouřit.

Stejně nenadále se Stepan i probudil. Nad jeho hlavou se neslyšně roztáhl blankyt a po těle mu proběhl třas, který jako by přicházel od vody. Ležel už ve stínu pahorku, za nímž se ukrylo slunce. Chlad ho probral. Zvedl se, promnul si oči a začal se otupěle oblékat. Nemístný spánek po sobě zanechal zmatek v myšlenkách a ochablost ve svalech.

Pak mladík usedl u vody na sluníčku, které už bylo za vrcholem své denní dráhy. Náhle ho v jasném tichu posledních letních dnů zachvátil bolestný pocit osamělosti. Neznal jeho původ a neuměl ho ani přesně pojmenovat. Každá myšlenka však za sebou táhla lepkavou tíhu a nakonec se, zdolaná a prázdná, zastavila. Tak stravující bezmoc, jež v duši vyvolávala temnou předtuchu konce, zažíval poprvé. Jeho oči hleděly za vodu směrem tam, kde rostl, bojoval a toužil. Písečné břehy, co se před ním táhly, samota a teplý vítr, připomínající mu vesnický poklid, jeho stesk jen posilovaly. Vždyť za pahorkem cítil město a sebe, jedno z bezpočtu těl, ztracených uprostřed kamene a řádu. Na prahu toho, po čem toužil, si připadal jako vyhnanec, jenž v rodném kraji zanechal jaro a rozkvetlá pole.

Hned si vzpomněl na Nadijku. Jako by se vzpomínka na ni zatajila kdesi v jeho nitru, jen aby náhle rozkvetla ve vášnivém hnutí osamělosti, jež ho nyní sužovala. Ukryla se v něm jakoby v žertu a nyní vyšla ze své skrýše, celá voňavá a rozesmátá. Nedávný dotek její ruky mu projel krví jako živoucí oheň. Vzpomínal na jejich setkání na parníku a na její slova a hledal v nich kýžený příslib. Každý její pohled a úsměv mu teď ozařoval duši a razil v ní zamotané stezky lásky.

„Tolik toho víte! Vy určitě dostanete stipendium!“

Ano, ano! Je schopný a silný. Dovede být tvrdohlavý. Tam, kde překážku neprorazí úderem ramene, prokouše se jí jako červotoč. Dni, měsíce, roky! Ať jen se o něj opře — oni dva vkročí do bran města jako vítězové!

„Nadijka,“ šeptal.

Samo její jméno znamenalo naději a on ho opakoval jako symbol vítězství.

Mladík se rychle vracel domů, posedlý jedinou myšlenkou: na svou náhle objevenou milou. Jako pravá čarodějka ho zbavila všech starostí, neboť to ona sama se stala tím nejdůležitějším, co musí získat. Přání spatřit ji bylo tak palčivé, že se za ní chtěl vydat ihned.

Doma, když si oklepával blůzu a poplivaným vakem leštil boty, ho pozvolna přepadalo váhání. Pravda, Nadijka k němu byla na parníku milá a pozvala ho, aby přišel. Byla ale přece tak veselá — neznamená to snad, že už milého má? Rychle však tu strašnou myšlenku zapudil — vždyť Nadijka je, stejně jako on, v tomhle městě poprvé. Nebo snad za ty dva večery, co je tady, někoho potkala a zamilovala se do něj? Sám byl svědkem toho, že láska se zrodí v okamžiku. Je ostatně možné, že se jí líbil, ale čím teď mohl on, bezprizorný, její cit povzbudit? Přijde si teď za ní, politováníhodný vesnický balík, ztracený v rušném městě… A co řekne, co jí přinese? Chtěl by se o ni opřít, avšak ženy samy touží po opoře.

Stepan dlouho seděl na lavici a rozmýšlel se, až se nakonec rozhodl, že za ní zajde teprve tehdy, až složí zkoušku. Přijde za milovanou jako student, a ne jako vesnický výrostek, a řekne: tak tohle jsem dokázal, za něco stojím. Uklidnil se, ale doma už neměl stání, proto se sebral, že zajde navštívit Levka.

Naštěstí ho zastihl doma. První, co na studenta zapůsobilo, byl absolutní pořádek v chudičkém studentově bytě. Jeho zařízení nebylo právě okázalé: nevelká malovaná truhla, jednoduchý stůl, rozkládací lehátko, dvě židle a vlastnoručně vyrobená polička na zdi. Na stole ale byl prostřený čistý balicí papír, na kterém ležely vyrovnané hromádky knih, na truhle leželo červenočerné kostkované prostírání, okno zdobil rušnyk a postel byla pečlivě ustlaná. Nad ní visela největší a nejcennější ozdoba, dvouhlavňová brokovnice a kožená taška na náboje. Pečlivou ruku, útulnost a klid bylo cítit i ve vyrovnané řadě podobizen na zdi, také zdobených rušnyky (11) — Ševčenko (12), Franko (13) a Lenin. Když mladík spatřil to úpravné obydlí, ovládla ho závist a nepokoj.

Sám pan domácí pracoval jen v nátělníku u stolu nad knihou, hosta ale srdečně přivítal, usadil ho na židli a začal se vyptávat, jak se zařídil na novém místě. Stepan nedokázal překonat svůj stud. Stručně odpověděl, že se prozatím zařídil dobře, bydlí v pokoji, který je v létě prázdný, ale kam se má na podzim přistěhovat nějaký příbuzný domácích; že si zatím nemá na co stěžovat, a až dostane stipendium a bude z něj opravdový student, nejspíš se přestěhuje do domu KUBUČe (14). Zkoušku má zítra a ani trochu se jí nebojí. Kromě toho je tu přece jeho revoluční minulost.

„A jak se máte vy? Byt máte pěkný…“ zeptal se nesměle Stepan, hlubokou úctou k Levkovi tak přeplněný, že mu dokonce začal vykat.

Levko se pousmál. Kolik toho kvůli tomu bytu zkusil! Před půldruhým rokem na něj dostal dekret, ale domácí ho uvítali, jako by byl nějaké zvíře. Ani vodu mu nenalili, zamykali před ním záchod. Dva stařečci to jsou, učitelští. On kdysi učil latinu na gymnáziích, teď ale jeho předmět zrušili, a tak pracuje v archivu za tři červonce. Pak se pomalu seznámili a teď jsou z nich takřka přátelé. Pijí spolu čaj, a když si potřebuje něco uvařit, taky to jde. Dobří lidé to jsou, i když starosvětští.

„Hned je uvidíš,“ řekl mu. „Zrovna budeme pít čaj.“

Stepan se začal vykrucovat — nemá přece hlad! Ale student ho neposlouchal, zvolna si oblékl košili a aniž se opásal, vyplul z pokoje.

„No vidíš, zrovna bude čaj… Pojďme,“ prohlásil spokojeně Levko.

A odtáhl za ruku rozpačitého Stepana, který se stejně dal uprošovat, jen aby se neřeklo, ve skutečnosti se však sám z hloubi duše toužil podívat na městské lidi, seznámit se s nimi. Levko je v mladíkových očích nemohl zastoupit, vždyť i on se z města musel dřív nebo později vrátit na vesnici, byl to tedy sice nikoliv náhodný, avšak přece jen dočasný poutník. Mladík, který se za sebe trochu styděl a už dopředu se chystal víc dívat než hovořit, tedy nyní vstoupil do obydlí opravdového městského člověka, navíc ještě gymnaziálního učitele.

Pokoj připomínal podivnou sbírku nejroztodivnějších předmětů, které jako by pocházely z různých místností, ale v hrůze se přesunuly sem a zkameněly tu na jednom místě. A jelikož jim naprosto scházelo místo, stály v zarážejícím nahloučení u zdí i přímo uprostřed místnosti. Zpoza nizoučké zástěny vykukoval okraj široké manželské postele, čelem se opírající o knihovnu, v níž se namísto někdejšího skla smutně temnělo hnědé sukno. Vedle skříně stál a v otvírání jí bránil velký bufet s vystupujícím reliéfem, opřený horní deskou o strop, bez nějž by ztratil rovnováhu. Dál pod oknem, vpravo, se choulila polička plná not, ač piáno v místnosti nebylo. Šikmo k oknu, které svým okrajem částečně zakrývala, se vyjímala štíhlá zrcadlová šatní skříň — jediná věc, která si uchovala svou neposkvrněnost a čistotu. Symetricky, naproti grandiózní posteli, se tyčil odřený turecký divan, a na jeho širokém lenochu, který nahoře končil dlouhou dřevěnou plochou, osaměle zvedal ke stropu svou troubu gramofon, obklopený pravidelnými hromádkami desek.

Přímo u dveří se v koutě černala plechová kamínka, takzvané buržujky, která měla v zimě za úkol pokoj vytápět, zatímco v létě se na nich vařilo jídlo. Široká roura přichycená u stropu se od nich táhla přes půl pokoje, pak prudce změnila směr a nad knihovnou zmizela ve zdi. Pokoj to byl prostorný, ale zdál se těsný kvůli záplavě věcí, jež uprostřed ponechávaly místo jen na malý hráčský stolek, který teď sloužil jako jídelní a ve srovnání se svými gigantickými sousedy vypadal nepatrný. Na něm se také podával čaj — modrá začouzená čajová konvice, čtyři šálky, cukr v mističce a na talířku pár krajíčků chleba.

Levko ho seznámil se svými domácími. Andrij Venedovyč byl čilý stařík s obličejem docela zarostlým šedými vousy. V jeho pohybech a úklonách byla znát jistá obřadnost a sebeúcta. Manželce scházely zuby, proto Stepan jejím slovům na uvítanou nerozuměl. Shrbená žena s vyschlým obličejem a třesoucíma se rukama je vyzvala, aby se posadili, a začala opatrně nalévat čaj.

Andrij Venedovyč Stepana pochválil za jeho záměr studovat, vyjádřil ale nespokojenost s dnešním vzdělávacím systémem a s tím, že ze školství byli odstraněni staří zkušení pedagogové. Pak se mladého muže náhle zeptal:

„Vy umíte latinsky?“

Stepan, který byl z výhradní pozornosti domácího trochu nesvůj, teď dočista zčervenal. Upřímně doznal, že o latině ví jen tolik, že kdysi byla, ale neučil se ji, není to teď zapotřebí. Jeho poslední slova Andrije Venedovyče rozčílila. Latiny že není zapotřebí! Ať tedy mladý studiosus ví, že jen klasika zachrání svět před dnešním obskurantismem stejně, jako ho druhdy zachránila před tmářstvím náboženským! Jen tehdy, až se k ní vrátí, lidstvo se znovu obrodí k jasnému chápání světa, k plné přirozenosti a tvůrčímu nadšení.

Někdejší učitel pozvedl hlas, který se rozhorlením až třásl. Stále více se rozohňoval a Stepana zasypával jmény a rčeními, jejichž obsah a závažnost mladík pranic nechápal. Hovořil o zlatém věku Augustově, o římském géniovi, jenž pokořil svět a v temnotě dneška plane jako zářná spásná hvězda. O křesťanství, které zrádně pohltilo Řím, ale samo jím bylo poraženo v epoše renesance. O svém milovaném Luciu Annaeu Senecovi, vychovateli Neronově, nesrovnatelném filosofovi, pronásledovaném lstí a úklady, odsouzeném na smrt, hynoucím však vlastní rukou, jíž si, jak se na mudrce sluší, podřezal žíly; o jeho tragédiích, jediných, které se nám od Římanů dochovaly, o jeho Dialozích, z nichž De providentia mohl citovat zpaměti. A Senecovi, tomuto géniovi římského génia, který dosáhl nejvyšší syntézy stoicismu s epikurejstvím, vyčítají styky s apoštolem Pavlem, omezeným adeptem žalářnického náboženství, přinesšího zkázu Římu!

IV.

V.

X.