Soubor devatenácti povídek jedné z nejvýznamnějších autorek současného Ruska tvoří pohádky, strašidelné historky a mystické příběhy plné oživlých mrtvol, zjevení a zázraků. Klasické jednoduché hororové či pohádkové syžety Petruševská umně proplétá naturalistickými detaily všedního života. Věčné a archetypální se pojí s chvilkovým a konkrétním, jako třeba v antiutopických povídkách Noví robinsoni a Hygiena, kde se na pozadí vtíravě podrobné každodennosti blíží mytický konec světa, a z tohoto střetu protikladů vyrůstá nezaměnitelný autorčin rukopis. Na první pohled krutý a temný svět, jejž kritika Petruševské často vyčítá, je však i laskavý a mnohdy svou absurditou také velice vtipný. Ve Spojených státech amerických se kniha stala bestsellerem a v roce 2010 získala cenu World Fantasy Award.

Větrné mlýny

Ludmila Petruševská

Byla jednou jedna žena,

která chtěla zabít sousedovo dítě

Translation of this publication and the creation

of its layout were carried out with the financial

support of the Federal Agency for Press

and Mass Communication under the federal

target program Culture of Russia (2012–2018).

Z ruského originálu

Žila-byla ženščina, kotoraja chotěla ubyť sosedskogo rebjonka

vydaného nakladatelstvím AST v Moskvě v roce 2011

přeložila Linda Lenz

V roce 2018 vydalo jako svou

370. tištěnou a 43. elektronickou publikaci

nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

K vydání připravila Veronika Macková

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-178-4 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-329-0 (eBook)

Překlad Linda Lenz

Písně východních Slovanů

Případ v Sokolnikách

Na začátku války žila v Moskvě jedna žena. Její muž byl pilot a ona ho moc nemilovala, ale neměli se špatně. Když začala válka, poslali ho sloužit kousek za Moskvu a tahle Lída za ním jezdila na letiště. Jednou přijela a řekli jí, že včera bylo mužovo letadlo sestřeleno poblíž letiště a zítra bude pohřeb.

Lída byla na pohřbu, viděla tři zavřené rakve, pak jela zpátky do svého moskevského bytu a tam na ni čekala výzva, aby šla rýt protitankové příkopy. Domů se vrátila až začátkem podzimu a občas začala za sebou vídat mladíka, který vypadal hodně divně. Byl hubený, bledý a strhaný. Potkávala ho na ulici, cestou do práce, v obchodě, kam chodila měnit lístky za zboží. Jednou večer zazvonil v bytě zvonek a Lída otevřela. Za dveřmi stál ten člověk a povídá jí: „Copak mne, Lído, nepoznáváš? Vždyť jsem tvůj muž.“ Ukázalo se, že nepohřbili vůbec jeho, pohřbili zem, jeho odhodila vzduchová vlna na strom a on se rozhodl na frontu se víc nevracet. Jak žil tyhle dva měsíce a kousek, na to se ho Lída nevyptávala, řekl jí, že všechno, co měl na sobě, nechal v lese a civilní oblečení si sehnal v opuštěném domě.

Tak spolu začali žít. Lída se moc bála, aby se to nedověděli sousedé, ale pár měl z pekla štěstí, v těch měsících z Moskvy evakuovali málem všechny. Jednou Lídin muž povídá, že se blíží zima, musí se zakopat uniforma, co ji schoval do křoví, aby ji někdo nenašel.

Lída si půjčila od správcovky krátký rýč a vydali se na cestu. Nejdřív se muselo jet tramvají do čtvrti Sokolniky a pak jít dlouho lesem podél nějakého potoka. Nikdo je nezastavil a nakonec se navečer dostali na rozlehlou lesní louku a tam byla na okraji vyhloubena velká jáma. Už se stmívalo. Muž řekl, že nemá sílu, a jáma se musí zahrabat, protože si vzpomněl, že uniformu hodil do jámy. Lída do ní nakoukla a skutečně na dně uviděla něco jako leteckou kombinézu. Začala na ni házet hlínu a muž ji dost popoháněl, poněvadž už byla pomalu úplná tma. Jámu zahrnovala tři hodiny a pak si všimla, že muž zmizel. Vyděsila se, začala ho hledat, pobíhat kolem, div nespadla do jámy, a vtom si všimla, že se na jejím dně hýbe kombinéza. Lída se dala na útěk. V lese byla naprostá tma, ženě se ale nakonec podařilo za svítání dojít k tramvaji, odjela domů a šla spát.

Ve snu se jí zjevil muž a řekl: „Děkuji ti, že jsi mě pohřbila.“

Ruka

Jednomu plukovníkovi napsala za války manželka, že se jí moc stýská a prosí ho, aby přijel, protože má strach, že umře dřív, než ho uvidí. Plukovník si začal vyběhávat dovolenou, zrovna před tím dostal řád, a tak ho pustili na tři dny. Přiletěl letadlem, ale jeho žena zemřela hodinu před přistáním. Poplakal si, ženu pohřbil a vydal se vlakem zpátky, a najednou si všiml, že ztratil stranickou průkazku. Prošmejdil všechny věci, vrátil se na to nádraží, odkud odjížděl, to všechno bylo dost svízelné, ale nic nenašel a nakonec se vydal domů. Tam usnul a v noci se mu zjevila žena, která řekla, že stranický průkaz leží nalevo vedle ní v rakvi, vypadl mu, když ji líbal. A řekla ještě, aby jí nezvedal z tváře roušku.

Plukovník udělal, jak mu pověděla: vykopal rakev, otevřel ji, našel u ženina ramene svůj průkaz, ale neudržel se a šátek z tváře jí sundal. Žena byla jako živá, jenom na levé tváři měla červíka. Plukovník smetl červíka rukou, zakryl manželčinu tvář a rakev znovu zakopal.

Teď už mu zbývalo velice málo času, tak se vydal na letiště. Neobjevil žádné vhodné letadlo, jenže vtom si ho zavolal stranou letec v ohořelé kombinéze a řekl, že zrovna letí do těch míst, kam potřebuje i plukovník, a zaveze ho tam. Plukovník se podivil, odkud pilot ví, kam potřebuje on letět, když tu uviděl, že je to ten samý pilot, co ho vezl domů.

„Co se vám stalo?“ zeptal se plukovník.

„Ale trochu jsem boural,“ odpověděl letec. „Právě na zpáteční cestě. Ale to nic. Hodím vás tam, vím, kam musíte, mám to po cestě.“

Letěli v noci, plukovník seděl na železné lavičce postavené podél stěny a nestačil se divit tomu, že letadlo vůbec letí. Uvnitř bylo dost nadranc, všude visely cáry, pod nohama se koulel nějaký ohořelý špalek, bylo cítit spálené maso. Doletěli hodně rychle, plukovník se ještě ujistil, jestli jsou tu správně, a pilot řekl, že určitě jsou. „Jak to vaše letadlo vypadá?“ napomenul ho plukovník, pilot odpověděl, že vždycky uklízel navigátor, a ten akorát shořel. A začal tahat z letadla ohořelý špalek se slovy, tohle je můj navigátor.

Letadlo stálo na louce, okolo se potloukali ranění. Kolem dokola byl les, v dálce hořel oheň, mezi rozmlácenými auty a děly leželi a seděli lidé, jedni stáli, jiní chodili mezi ostatními.

„Kams mě to dopravil, ty mizero?“ zařval plukovník. „Copak tohle je moje letiště?“

„To je teď vaše jednotka,“ odpověděl pilot. „Odkud jsem vás odvezl, tam jsem vás taky dopravil.“

Plukovník pochopil, že jeho pluk je v obklíčení a celý rozdrcený, a proklel celý svět včetně svého pilota, který se pořád ještě pachtil se špalkem, jemuž říkal navigátore a přemlouval ho, aby vstal a šel.

„Takže zahájíme evakuaci,“ řekl plukovník, „nejprve štábní dokumenty, plukovní zástavu a mimořádně těžce raněné.“

„Letadlo už nepoletí nikam,“ poznamenal pilot.

Plukovník vytáhl zbraň a řekl, že pilota za nevyplnění rozkazu na místě zastřelí. Ale pilot si hvízdal a pořád dokola stavěl špalek jednou nebo druhou stranou na zem se slovy, tak se snaž, jdeme.

Plukovník vystřelil, ale očividně se netrefil, protože pilot nepřestával drmolit své, jdeme, jdeme, a mezitím se rozlehl hukot aut a na louku vjela kolona německých náklaďáků s vojáky.

Plukovník se ukryl v trávě za nějakým kopečkem, projížděla stále nová auta, ale nenásledovaly ani výstřely, ani rozkazy, ani vypínání motorů. Za deset minut auta projela, plukovník zvedl hlavu — pilot se jako prve pachtil s ohořelým špalkem, v dálce se u ohně procházeli, posedávali a polehávali lidé. Plukovník se zvedl a šel k ohni. Nikoho kolem nepoznával, tohle vůbec nebyl jeho pluk, byla tu i pěchota, i dělostřelectvo a bůhví kdo ještě, všichni byli v roztrhaných uniformách, s otevřenými zraněními rukou, nohou, břicha, jenom obličeje měli netknuté. Polohlasně spolu hovořili. Úplně u ohně seděla zády k plukovníkovi žena v tmavých civilních šatech a se šátkem na hlavě.

„Kdo tu má nejvyšší hodnost, podejte mi hlášení,“ řekl plukovník.

Nikdo se ani nepohnul, plukovníka, který začal střílet, si nikdo nevšímal, zato když pilot dokoulel k ohni ohořelý špalek, všichni mu pomohli toho navigátora, jak mu pilot říkal, dovalit do plamenů, čímž je udusily. Nastala naprostá tma.

Plukovník se celý chvěl zimou a začal nadávat, že teď se neohřeje už vůbec, z takového špalku žádný oheň nebude.

A tu žena, aniž by se otočila, řekla:

„Proč ses na mě podíval, proč jsi zvedl tu pokrývku, teď ti uschne ruka.“

Byl to manželčin hlas.

Plukovník omdlel, a když se probral, uviděl, že leží v nemocnici. Pověděli mu, že ho našli na hřbitově na manželčině hrobě a že ruka, na které ležel, je velmi poškozená a je možné, že mu odumře.

Mateřské sbohem

Jeden mladý muž Oleg zůstal sám bez otce a matky, když mu zemřela matka. Zbyla mu jenom sestra, a i když jeho otec žil, nebyl to Olegův otec, jak se pak ukázalo. Otcem byl nějaký člověk, se kterým se matka scházela už v době, kdy byla vdaná. Na to Oleg přišel, když začal procházet papíry mrtvé matky v naději, že se o ní dozví víc. A právě mezi nimi nalezl ten doklad, konkrétně dopis, v němž neznámý psal, že má rodinu a nemá právo opustit dvě děti kvůli jednomu budoucímu dítěti nejasného původu. Na dopise bylo datum. Takže matka chtěla chvíli před porodem opustit manžela a vzít si jiného, to znamená, že se věci měly tak, jak jednou naznačila starší Olegova sestra během jejich rozhovoru, naznačila to mstivě a zle. Když mladý muž objevil dopis, začal automaticky procházet písemnosti a našel černý balíček s fotografiemi, na nichž byla matka vyfocená v různých fázích svlékání včetně fáze nahé. Celé to bylo nafoceno jako divadlo, matka nad sebou držela dlouhý šál, dokonce i když byla nahá. To všechno mladým mužem velice otřáslo. Příbuzní říkali, že v mládí proslula svou krásou, ale na fotografiích to byla žena už asi pětatřicetiletá, urostlá, ale nijak zvlášť krásná, prostě jenom dobře udržovaná.

Šokovaný mladík — bylo mu šestnáct let — nechal školy, nechal úplně všeho a dva roky až do vojny nic nedělal, nikoho neposlouchal, jedl to, co našel doma v lednici, odcházel, když se otec a sestra vraceli domů, vracel se, když spali. Došel až k naprostému vysílení a otec se domohl svým vlivem prohlídky zdravotně-pracovní znaleckou komisí, aby dala synovi důchod kvůli schizofrenii, ale na poslední chvíli, těsně před komisí, otec v noci doma v posteli zemřel, a všechno bylo jinak. Sestra rychle vyměnila byt, zanechav Olega v jeho pokoji samotného a ten šel krátce nato na vojnu.

Tam se mu přihodila jedna věc: byl spolu s dalšími vojáky rozmístěn na horskou cestu, do průsmyku, kterým měl projít vězeň, který uprchl z vězení. Tenhle vězeň se proháněl na svobodě už asi měsíc, cestou stačil zabít pět lidí, včetně jedné dívky, a blížil se k horskému průsmyku, kterým vedla cesta na Velkou zemi, to znamená do evropské části. Podle všeho se měl mukl objevit až za nějakou dobu, ale léčku nastražili na cestě o tři dny dřív, kdo ví, čím vším se uprchlík může dopravovat. Léčku tvořili Oleg, seržant a tři další vojáci, všichni seděli za velkým kamenem, samopaly si odložili na něj. Postupně se střídali, a zrovna když hlídkoval Oleg, objevil se na cestě chlap, kterého jim prve ukázali na fotce. Oleg to nevydržel a zastřelil ho, jenže pak se ukázalo, že to byl někdo jiný, vězeň, který si už odseděl trest a chtěl se dostat domů do Ruska, pravda taky nelegálně, protože ještě neměl povolení stěhovat se do jiné oblasti. A pravý zločinec byl chycen v sousedním průsmyku. S Olegem naložili dobře, prohlásili ho za dočasně nepříčetného a umístili do nemocnice, později ho vůbec propustili z armády jako nezpůsobilého absolvovat vojenskou službu, a to dopadl ještě dobře, žena zastřeleného muže prý pořád hledala toho nenormálního vojáka, který zabil jejího manžela, jenž všeho všudy o pár kroků překročil hranici vymezeného místa bydliště — průsmykem vedla úřední oblastní hranice.

Oleg se vrátil domů. Už byl skoro úplně plešatý, postupně mu vypadaly všechny zuby, neměl co jíst, neměl co dělat, nezbývalo mu než hledat práci bez jakéhokoliv vzdělání. Do života mu však vstoupila starší sestra, vzala věci do svých rukou, umístila ho na odbornou školu, uklidila mu pokoj, vozila mu potraviny a peníze, i když to nebyla úplně jeho rodná sestra a neměla ho nikdy předtím ráda. Jednou večer, když byla na odchodu, mu jakoby mimochodem řekla:

„Nevěř tomu, co jsem ti tehdy napovídala o matce, to ji podezíral náš otec, bylo to s ním těžké, každý by z něj přišel o rozum.“

A odešla.

Oleg otevřel po sestřině odchodu kufr, začal prohrabávat papíry, mezi nimiž ležel dopis, ale našel jenom obálku s fotografií matčina pohřbu. A v tom černém balíčku, tam, kde čekal, že objeví fotografie svlékající se matky, byl jenom černý papír, moc starý a vetchý, a když ho začal Oleg vytahovat, rozpadl se v prach.

Oleg se pustil do procházení papírů a všude byly matčiny dopisy otci, ve kterých se hovořilo o lásce, o věrnosti, o Olegovi a jak se podobá otci. Oleg plakal celou noc, slzy mu tekly bezděky, a nazítří ráno se nemohl dočkat sestry, aby jí vyprávěl, jak se v šestnácti zbláznil a viděl něco, co nebylo, dokonce kvůli tomu zabil člověka nepodobajícího se ani trochu té fotografii, podle které ho měl poznat.

Ale sestry se nedočkal, zřejmě na něj zapomněla, a on na ni taky brzo zapomenul, jak byl zaneprázdněný svým životem. Dokončil odbornou školu, potom vysokou, oženil se, pořídil si děti.

Přičemž on byl černooký, jeho žena byla tmavooká bruneta, a oba synové se vydařili blonďatí s modrýma očima — přesně jako zemřelá matka, jejich babička.

Jednou manželka z ničeho nic navrhla, aby si udělali výlet k hrobu jeho matky. Našli ho jen stěží, náhrobky na starém hřbitově byly na sebe děsivě natlačené, a tu se ukázalo, že na matčině hrobu je ještě jeden náhrobek, o něco menší.

„To bude asi otec,“ řekl Oleg, který otce nepochovával.

„Ne, přečti si to, to je tvoje vlastní sestra,“ odpověděla žena.

Oleg se zhrozil, jak mohl tak na svoji sestru zapomenout, sklonil se k desce a nápis si přečetl. Skutečně to byla sestra.

„Jenom nějak popletli datum smrti,“ řekl, „navštívila mě mnohem později, než je tady to datum, když jsem se vrátil z vojny. Přece jsem ti to vyprávěl, postavila mě na nohy, doslova mě vrátila do života. Byl jsem mladý a bláznil kvůli hloupostem.“

„To není možné, data si nepletou,“ odvětila žena. „To ty ses spletl. V jakém roce ses vrátil z vojny?“

A začali se dohadovat a stáli přitom na kraji zanedbaného a zarostlého hrobu a plevel, který během léta značně povyrostl, se dotýkal jejich kolen, dokud ho nevypleli.

Nová čtvrť

Stalo se to v Moskvě, v nové čtvrti. Jeden inženýr, zaměstnanec ministerstva, měl se ženou velice mizerné vztahy. Vlastnili plně zařízený dvoupokojový byt, koberce, stolní soupravy, barevný televizor a to všechno žádala při rozvodu žena. Muž nebyl z Moskvy, ale odněkud od Tuly a k ženě domů přišel doslova, jak se říká, s holým zadkem rovnou ze školních lavic. Studovali spolu, dali se dohromady, mělo se jim narodit dítě a jeho přinutili se oženit, že ho jinak ze studií vyloučí. Měl přece ve vyšším ročníku děvče, chtěli se vzít a odjet co nejdál, ale věc dopadla tak, že v případě, když si odmítne těhotnou spolužačku vzít, nedostane jeho dívka diplom, neboť to otec těhotné vyběhal u všech instancí. Tudíž ho přiměli, aby se oženil, a to se vším všudy, ne že se prostě přijde, všechno se podepíše, posedí se s rodiči a půjde se domů, ale pěkně jaksepatří. Takže kvůli diplomu milované dívky (a ta ani nevzdorovala, ačkoliv ronila hořké slzy a chtěla skočit z okna, když se s ní loučil před odchodem na radnici a otec těhotné spolužačky pro něj přijel autem, vlastní Volhou) byl nucen se nastěhovat do toho nenáviděného domu, být jako pod dohledem celé studium, což znamená dva roky. Mezitím jeho milovaná dívka odjela, dostala místo někde na Kavkaze, tam si vzala Dagestánce, významného pracovníka, a porodila děvčátko, ale to trpělo nějakými záchvaty, snad epileptickými, pravidelně modralo a lapalo po dechu, takže doktoři nedoporučovali matce přestat kojit a ona dítě kojila div ne do šesti let; to ho takhle nakrmí kaší, a holčička si ukazuje: a teď tohle. Všechny podrobnosti se Vasilij dozvěděl, když jednou, bylo to už po studiu, potkal v jedné putyce známého, ten pracoval právě v chemickém průmyslu a jezdil do pobočného závodu v Dagestánu, a když už tam byl, sešel se i s bývalou spolužačkou, udělal si ve všem jasno, že prý dcerka nakonec měla záchvaty skrze zamaskovanou apendicitidu, tu konečně vyřízli, a bylo po apendicitidě a vespolném trápení. V té době už Vasilij na svoji bývalou lásku zapomněl a o dětech nechtěl ani slyšet, protože po svatbě jeho žena vypudila šestiměsíční plod, ležela v nemocnici a děťátko — jen si to představ, kolik ho bylo, dvě stě padesát gramů, to je jako kostka tvarohu — to umřelo, ani ho nedostali, aby ho pohřbili, ani nemělo jméno, nechal si ho výzkumný ústav. Ty útrapy se vlekly celý měsíc, ženě se spustilo mléko, čtyřikrát denně jezdila do střediska odstříkávat, jenže její mléko nedostávala nutně jenom jejich kostka tvarohu, byly tam i jiné, protekční děti, co přežily, jeden přežil dokonce v pěti a půl měsících. Žena nemohla všechno kontrolovat, nepouštěli ji vůbec k inkubátoru, dokonce se nemohla jít na mrňouska podívat, ani když umřel, naříkala pak celé dny a noci. Tchán taky vyvinul veškeré úsilí, aby se mohl podívat, dávali sestřičkám dárky, ale tělíčko nedostali. Tchán tenkrát nevěděl, koho měl podplatit, že vypitou topičku — ta by byla vděčná za půl litru a nemusela by dělat tu špinavost, za kterou jí ani pořádně nezaplatili, to proto opilá vyváděla a ječela v kanceláři ústavu. Vasilij byl zkrátka v téhle rodině cizí a osamocený, ženiny slzy ho hrozně rozčilovaly, ale litoval i sám sebe, děťátko by mu bylo přišlo vhod, alespoň by měl na tomhle světě jednu spřízněnou duši. Byl však už taková povaha, že se stáhl do sebe, než nadejde jeho čas. Žena se div nepřetrhla, aby byla zas v tom, ale Vasilij si dával pozor, byl opatrný na svoje sperma, hlídal si je jako oko v hlavě, dělal, co mohl, aby žena neotěhotněla.

Ženiny rodiče začali okamžitě po svatbě pro dceru stavět družstevní byt a postavili ho na její jméno. Aby jí Vasilij, kdyby něco, nemohl vzít ani kopějku, byl to oficiální notářem ověřený ženin dluh u rodičů, takže byt nemohl být považován za společně nabytý majetek. Všechno si chtěli pojistit, jenom s jedním nepočítali, že ani pérko nejde natahovat věčně, jednou vystřelí s o to větší silou.

Nakonec se Vasilijově ženě povedlo otěhotnět, chtěla dítě až ouvej, zahladit vzpomínku na kostku tvarohu, to je pak hotová průtrž, můžeš se chránit, jak chceš, opije tě, podstrčí ti uspávadlo nebo si vrzne s cizím chlapem, ale dosáhne svého. Koneckonců může se to vymknout z rukou i muži. Zkrátka narodila se jim dcera (to první byl syn) a dostala jméno Aljonuška, sluníčko Aljonuška, rostla otci před očima, byla černovlasá, celá on, protože máma, Tamara, byla jako bílá můra. Vasilij dceru miloval, dokonce i tu noc vraždy, ženu už skoro zabil, když právě v tu chvíli začala dcera plakat, přišel k ní, zpíval jí a houpal, dokud neusnula, potom se vrátil k ženě do koupelny a definitivně ji domlátil, rozdrtil jí všechny obličejové kosti a uřezal prsty, aby nezjistili její totožnost. Už měl mimochodem připravený velký dvoumetrový pytel, v němž se uchovávají kožichy, ovšem jak si poradil s krví, to se neví. Snad Tamaru omyl studenou vodou ve sprše, nějak to prostě zvládl, krev nikde nebyla, ženu nejprve zabalil do voskovaného plátna, později to tak popisoval, položil ji do pytle, pytel shodil dolů z balkonu (v noci byla chumelenice), a to tak, aby padal mimo okna, jejich dům stál čelem ke staveništi, kde se onu noc nepracovalo, protože byl svátek. Vasilij si dal Tamařiny prsty do kabátu, nějak se mu povedlo je oddělit bez hluku, patrně je odřízl. S sebou si vzal ještě dceřiny sáňky, opatrně sešel dolů, tělo naložil na sáňky a odvezl ho na staveniště, tam ho šoupnul pod nějakou betonovou desku, prsty dal do roury a čekal na jaro, přijde se na to, nebo nepřijde.

Na policii ohlásil manželčino zmizení a samozřejmě že mu nikdo neuvěřil, tchán s tchýní podrobně vypověděli, jak se choval, v práci vypověděli, že žil s nějakou strašně prohnanou ženskou, která ho vodila na špagátu a tahala z něj peníze, ale vzít si ho, rozvedeného, nechtěla, poněvadž kdyby odešel od ženy, opět by ve svých dvaatřiceti zůstal s holým zadkem. Dokonce i auto, které mu sehnal tchán, bylo zase podle dohody připsáno k manželčinu dluhu u rodičů, celého ho omotali sítěmi, na tomhle světě mu nepatřilo nic.

Zato teď, po ženině smrti, mohl žít klidně, přinejmenším čtyři měsíce do dubna, než začne tání, nehledě na to, že tělo mohli už dávno na staveništi zabetonovat. Jednou krátce po vraždě na staveniště zašel, ale místo pohřbení nenašel, všude se kupily hromady materiálu, všechny stopy zavál sníh.

Manželčini rodiče si vzali dceru k sobě a s ním samotným pravidelně hovořila vyšetřovatelka. Neustále opakoval, že to bylo mezi nimi špatné, s manželkou se na Nový rok pohádali, ona se oblékla a odešla k rodičům, dceru jí vzbudit nedovolil.

Sníh nakonec roztál, ale nic se nestalo, ženino tělo skutečně nalezeno nebylo. Ale jednou, bylo to na začátku května, se Vasilij sám osobně dostavil k vyšetřovatelce, přiznal se a vypověděl, že ženu zavraždil. Vyšetřovatelka ho požádala, aby svou vinu dokázal, a tak odvedl ji i celý tým na staveniště, kde se tyčil už téměř dostavěný dům. Tělo se nenašlo, důkazy objeveny nebyly, oné lidnaté novoroční noci neviděl nikdo ani tělo, ani sáňky, nic, a Vasilije propustili. Pravda, začalo se šuškat, že ho přece jenom hryzalo svědomí, protože to nevydržel a přiznal se, a i na tu hanebnou ženskou ze svého ministerstva se úplně vykašlal, zkrátka se změnil.

Jenomže on vám ten Vasilij zavolal tchánovi s tchýní a řekl jim, že z kohoutku čouhá prst s manikúrou. Tchán namítl, že pakliže Vasilij tvrdí, že prsty dal odděleně do roury a jednalo se o rouru vodovodní, musel by se prst během toho měsíce, co v novém domě teče voda, už prostě rozložit, nadout se, nehledě na to, že uzavírací vodní pumpou projít nemohl, a vůbec, co má co společného sousední vodovodní systém s domem už dávno postaveným? Takto s ním rozmlouval a uklidňoval ho, a Vasilij byl úplně bez sebe. Samozřejmě že když manželčini rodiče přijeli, nic nenašli. Vasilij řekl, že se bál jít do koupelny, že palec zřejmě vytekl odtokem.

Jako důkaz jim předložil šupinku červeného laku nalezenou na podlaze, ale ani ta šupinka neučinila na nikoho dojem, kdoví kdo tu byl, nějaká ženská s manikúrou, takže Vasilij ještě pořád žije, na okraji společnosti, a ještě pořád všude možně vídá rozházené vlasy a dál je sbírá jako věcné důkazy.

Žena

Jeho stará matka neměla zvířata ráda, ale nic nenamítala, společně kočku vykoupali vkýblu naodpadky azabalili dočistého koberečku. Kočka byla svému novému pánovi natolik vděčná, že ani jednou nezamňoukala, ani ho neškrábla, ačkoliv kočky nesnášejí koupání. Tiskla se kněmu avrněla dokonce dřív, než ji donesl domů, už pocestě venku naulici.

Holčička si kočku moc zamilovala ataky celou dobu vězela nazáchodě, hladila ji, líbala akrmila. Zatímco stará matka ajejí dospělý syn nevěděli tak úplně, co si skočkou počít. Nadivokou nevypadala, nato byla příliš slabá avlídná, divoké kočky jsou dost nezkrotné, jenže domácí kočka by pochopila už dávno, kam má chodit nazáchod.