Juliana Weinberg

ELIZABETH TAYLOR

Die gröste Liebende Hollywoods

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2023 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Cover design: bürosüd° GmbH, München

Cover photo: © mauritius images / SOTK2011 / Alamy / Alamy Stock Photos (Elizabeth Taylor); www.buerosued.de

Translation © 2026 by Ivana Dirk Lukačovičová

ISBN 978-80-249-5847-7

Cítím v sobě velkou touhu po dobrodružství.

Je ještě tolik dveří, které je třeba otevřít,

a já nemám strach podívat se,

co se za nimi skrývá.

ELIZABETH TAYLOROVÁ

PROLOG

Malá princezna

Duben 1939

Hvězdy se třpytily na temné obloze jako stříbřitá výšivka na kabátu noci; v jednu chvíli zazářily, vzápětí se zdálo, že svítí slaběji, obraz se neustále měnil. Elizabeth se nemohla nasytit té podívané a zároveň fascinovaně naslouchala, jak vysoké vlny narážejí na příď zámořského obra v rovnoměrném, uklidňujícím rytmu. Cestovala už několik dnů zaoceánským parníkem Manhattan, který je převážel přes Atlantik ze Starého do Nového světa. Taylorovi opustili svůj domov v Londýně, kde měl otec filiálku prosperující galerie se sídlem v New Yorku, aby se vrátili tam, odkud pocházeli, do Ameriky. Otec se domníval, že to bude pro rodinu bezpečnější. V Evropě zatím ještě vládl křehký mír, ale pod povrchem to už vřelo jako v parním kotli, který může každou chvíli vybuchnout.

„Pojedeš s dětmi napřed, Saro, ubytujete se u dědečka v Pasadeně, dokud za vámi nepřijedu. Prodej galerie sice nějakou dobu potrvá, ale pokusím se vše urychlit, jak jen to půjde,“ oznámil otec matce s čelem starostlivě nakrčeným, aniž tušil, že Elizabeth se schovává v rohu obýváku, skládá puzzle a pozorně naslouchá. Nebo se možná domníval, že sedmiletá holčička stejně nebude rozumět tomu, co ženě tak naléhavě vysvětluje. Ale Elizabeth všechno pochopila. Bezstarostný život v Londýně s drahými hodinami baletu, idylickými pikniky v parku, výlety do Kentu a Sussexu, nádhernými dny dovolené na pobřeží Norfolku, s čajovými dýchánky s matčinými šlechtickými přáteli, do jejichž světa získala svou vytrvalostí přístup – to všechno teď patřilo minulosti. Nejvíc ji bolelo rozloučení s jejím poníkem, bylo to jako opustit navždy věrného kamaráda.

„Kde jsi, zlato?“ ozval se do zvuku motorů a šplouchání vln, rozbíjejících se o trup lodi, matčin hlas. „Musíme se připravit, za chvíli začíná filmové představení.“

Elizabeth ještě nikdy neviděla film, netušila, co je kino, měla jen nejasnou představu tmavého prostoru připomínajícího jeskyni, ale muselo to být něco výjimečného, protože maminka se nastrojila. Měla na sobě světlezelené šaty s krajkovým límcem, které jí obepínaly postavu, a těsně stažený pásek zdůrazňující její štíhlý pás.

„Už jdu, maminko,“ odpověděla Elizabeth.

Bratr Howard, který byl o tři roky starší, držel v ruce papírové letadlo, které nechal létat přes palubu a při tom napodoboval zvuk jeho motoru.

„Musím tam jít? Bude to určitě nuda. Malá princezna, to zní jako příběh pro holky, to není nic pro mne.“

„Přesto se na film půjdeš podívat, sám zůstat v kabině nemůžeš,“ prohlásila matka nekompromisně. „O filmu všichni mluví, neuškodí, když ho budeš znát.“

Brzy poté stáli ve frontě s ostatními cestujícími, kteří se také chtěli dostat do palubního kina, a vstoupili do sálu, kde byla skutečně taková tma, jak si Elizabeth představovala. Trochu slabého světla vydávaly jen lampy na stěnách. Bylo tam dusno a vzduch voněl po cukernatých sladkostech. Elizabeth se zabořila do purpurově červeného sametového křesla a plná očekávání pohupovala nohama, protože ještě nedosáhla na podlahu.

Kolem nich se tlačili pozdní příchozí, aby se také dostali na svá místa, a jeden z nich, kterého Elizabeth zběžně znala z restaurace a z paluby, se před ní na chvíli zastavil, věnoval jí nadšený pohled a zašeptal matce: „To dítě je opravdu kráska, je tak roztomilá. A ty fialkové oči – jako kvetoucí levandule.“

„Je moc hezká, že?“ opáčila pyšně matka a pohladila dcerku po tmavých vlasech a jemné, mléčně bílé tvářičce. Elizabeth nechápala, proč lidé pořád mluví o jejím zevnějšku, připadalo jí, že ji chválí za něco, za co nemůže.

Howard protočil znuděně oči. „Kdy to konečně začne?“

„Buď zticha,“ napomenula ho matka a obrátila se k dceři. „A ty nehoupej nohama, to dámy nedělají. Už nejsi malé dítě.“

Elizabeth okamžitě přestala, protože věděla, jaký důraz matka klade na slušné chování.

Světla na obou stěnách malého sálu zhasla, rozsvítilo se plátno, nejdřív se objevil rozostřený obraz a poté začal film Malá princezna. Shirley Templeová hrála polovičního sirotka Sáru, s níž slečna Minchinová v dívčím penzionu špatně zachází, s dojemnou vážností. Dokonce i Howard, který na začátku zíval, se ponořil do děje. Elizabeth kouzlu pohybujících se obrázků propadla zcela. Připadalo jí, jako by byla vtažena do úplně jiného světa s neznámými místy, s lidmi, které předtím nikdy neviděla, ale jejichž osud jí byl přesto blízký, jako by je znala už dlouho. Bylo vzrušující pozorovat hodinu a půl život očima malé Sáry, vcítit se do ní, jako kdyby s ní splývala, mohla cítit její smutek, že přišla o své privilegované postavení, odvahu nenechat se zlomit, nekonečnou radost, když našla ztraceného otce. Filmy jsou očividně jako knihy, na chvíli člověka přenesou pryč z reality s tím malým rozdílem, že ho vtáhnou prostřednictvím černobílých obrazů na plátně, kdežto v knihách si musí děj představit sám. Elizabeth doufala, že bude mít brzy příležitost nějaké představení zase navštívit!

Když se Shirley Templeová znovu objevila v závěrečné scéně a usmála se na publikum šibalskýma očima v dětsky zakulacené tváři, zcela to uchvátilo dokonce i Howarda.

Potom se v sále rozsvítilo a Elizabeth procitla ze světa filmu, v němž se pohybovala mimo čas a prostor.

„Byl to slaďák, ale docela dobrý. Doufám, že příště uvidíme něco s kovboji a indiány.“ Howard se zase předváděl, aby vypadal starší, než ve skutečnosti byl. Od chvíle, kdy se ocitli na palubě lodi, se snažil zastupovat otce, ačkoliv to matka nijak zvlášť neoceňovala. Seděla s rukama složenýma v klíně v plyšovém křesle se zamlženým pohledem, jako kdyby se sama ocitla v době druhé búrské války, ve které se děj filmu odehrával.

„Měli bychom už jít,“ zašeptala Elizabeth, když se v téměř vyprázdněných řadách objevil personál, aby prostor uklidil.

„Cože?“ Matka se na ni podívala, jako by právě procitla ze sna, ale pak přikývla. „Jasně, než se vrátíme do kabiny, dáme si něco malého k snědku. Jsem ráda, děti, že se vám film líbil. Herci byli vynikající.“

Elizabeth samozřejmě věděla, že nikdo neumí posoudit herecké umění tak dobře jako maminka, vždyť byla kdysi sama herečka, i když stála jen na jevišti, nikoliv před kamerou. Ráda vyprávěla dceři o své minulosti. Howarda naproti tomu staré příběhy nezajímaly, radši lezl po stromech a vyráběl z kůry maličké lodičky, které pouštěl po řece.

Ale to bylo předtím, než jsem poznala vašeho tatínka, uzavřela pokaždé s povzdechem Sara Taylorová své vyprávění a políbila Elizabeth na tmavé vlasy. Tím moje herecká kariéra skončila.

Elizabeth vždycky bodlo u srdce, když zaznamenala v maminčině hlase náznak lítosti, a tak rychle dodala: A potom sis tatínka vzala a narodil se nejdřív Howard a po něm já.

Tím vyloudila mamince na tváři úsměv.

Opustili prostor kina jako poslední a vydali se do restaurace. Za kulatými okénky viselo pochmurné nebe, které se nad hlubokým mořem zdálo nekonečné. Pestré žárovky osvětlovaly lodní chodbu a přispívaly k veselé náladě. Howard nahlas přemítal, jestli si vybere hamburger nebo steak, ale maminka setrvávala v hlubokém zamyšlení.

„Shirley Templeová je moc milá,“ zamumlala. „Nadaná holčička. Víš, zlato, dětské hvězdy jsou teď v Americe v kurzu, ale mám dojem, že čas její slávy brzy skončí. Bude jí už skoro jedenáct, jak jsem se dočetla v jednom z bulvárních plátků. Brzy se jí začne měnit postava a ztratí image roztomilého dítěte. Zrovna tak to bylo s Judy Garlandovou, které je teď už skoro sedmnáct.“

Mluvila výhradně k Elizabeth, protože Howard se ani nenamáhal předstírat, že poslouchá. Bez zábran rozrazil otáčivé dveře do restaurace, kde to hučelo jako v úle. Ve vzduchu se vznášela vůně chutných jídel a těžkých dámských parfémů.

Matka se najednou pronikavě zahleděla na Elizabeth. „Přemýšlím, kdo bude příští dětská hvězda?“

Elizabeth nevěděla, co by na to měla říct, ale matka asi odpověď ani nečekala. Pořád se na dcerku dívala, i potom, když všichni tři došli ke stolu a posadili se, jako kdyby o něčem usilovně přemýšlela. Zmatená a rozpačitá, že je středem matčiny pozornosti, aniž věděla proč, se Elizabeth natáhla po jídelním lístku.

„Párek s opékanými brambory,“ požádala. Matka se na ni usmála, jako by si vybrala přesně to pravé.

„Samozřejmě, moje malá princezno,“ pronesla něžně.

ČÁST 1

Ve zlaté kleci

1940–1942

Když je člověk úspěšný,

stane se vězněm svého úspěchu.

ELIZABETH TAYLOROVÁ

1

Los Angeles 1940

„Maminko!“ Zvonek základní školy v Hawthornu právě zazněl a Elizabeth se rozběhla s houfem ostatních dětí na školní dvůr rozpálený horkým kalifornským sluncem, kde na ně už čekaly početné, dobře oblečené matky nebo chůvy.

„Elizabeth, zlatíčko.“ Sara Taylorová, v karmínovém kostýmku ušitém na míru, s plochým kloboučkem ležérně posazeným na tmavohnědých, pečlivě do vln učesaných vlasech, rozpřáhla paže, zachytila dceru a políbila ji láskyplně na temeno hlavy. „A tamhle je Howard. Pojď sem, chlapče.“

Starší bratr byl mnohem méně nadšený matčiným objetím, v jeho věku se už chlapci drželi s projevy citů zpátky. „Ahoj, mami.“

„Howarde, dnes pojedeš domů autem se Sinclairovými, protože my máme s tvou sestrou ještě schůzku,“ oznámila synovi Sara a ukázala na auto zaparkované na kraji ulice, do kterého právě nastupoval Howardův spolužák Anthony Sinclair. Elizabeth věděla, že známost s touto rodinou je pro matku velmi důležitá, protože pan Sinclair působil ve filmové branži a mohl pro ně být užitečný. K čemu, to osmiletá holčička nedokázala říct, ale nemusí přece všemu rozumět, jak jí vždycky zdůrazňoval otec Francis.

„Jakou máme schůzku?“ podivila se, když kráčela matce po boku k limuzíně, z jejíhož černého povrchu sálalo horko. „Copak dneska nepůjdu na balet?“

Každé odpoledne měla nějaký program a jen zřídka trochu času pohrát si v zahradě středomořské vily, ve které bydleli od té doby, kdy se k nim konečně z Londýna přidal otec. Toužila servírovat svým panenkám ve stínů olivovníků a palem imaginární čaj nebo pátrat s Howardem po mlocích a ještěrkách, které sídlily v mezerách rozpálených zdí. Jenže zbývající čas mezi vyučováním a večeří trávila hodinami tance, zpěvu a jízdy na koni. Naštěstí ji to také bavilo a většina jejích kamarádek měla stejný program. Městská čtvrť Pacific Palisades, ve které žili, byla domovem lidí pracujících ve filmové branži, ředitelů studií, režisérů, scenáristů a přirozeně také herců. Ti všichni už záhy připravovali své potomky na profesní dráhu svých rodičů.

Řidič – jako každá jiná dobře situovaná rodina měli zaměstnance – se rozjel kolem nádherných vil v pastelových barvách, s bazény a udržovanými zahradami, v nichž kvetly pestré exotické květiny, a Sara se usmála, protože se už nemohla dočkat, až dceři prozradí podrobnosti svého odpoledního plánu. „Balet pro dnešek výjimečně vynecháme, miláčku. Ale zorganizovala jsem pro tebe něco jiného – přijme nás ve své vile paní Hedda Hopperová.“

Elizabeth se zamračila. Kdo je paní Hopperová? Určitě jedna z těch nesčetných dam filmového byznysu, se kterými se matka pravidelně stýkala s cílem… S jakým vlastně cílem? Elizabeth to nebylo úplně jasné, ale asi to souviselo s tím, že i neznámí chodci často nadšeně oslovovali matku a obdivovali Elizabethin zevnějšek, hlavně její nezvyklé fialkové oči s dlouhými hedvábnými černými řasami, a ponoukali ji, aby dcerku dala k filmu. Sara se pokaždé dmula pýchou a důležitě přikyvovala.

„Paní Hedda Hopperová?“

„Přesně tak.“ Protože v autě bylo dusno a horko, spustila Sara trochu okénko a do tváří matky i dcery, které si byly velmi podobné, zavál lehký vánek. „Napsala jsem té dámě a ona nás pozvala k sobě, vlastně platí to pozvání v první řadě tobě. Je herečka, a navíc píše sloupky do novin. Její názor je moc důležitý, zlato moje.“

„A co tam budu dělat?“ Elizabeth stísněně objala školní brašnu. Najednou si přála zmizet z auta, být doma nebo ještě lépe na jízdárně se svou klisnou plemene palomino, které pro její zlatavou srst dala jméno Babí léto.

„Musíš jí zazpívat.“ Sara se podívala vyčkávavě na dceru, jako kdyby očekávala výbuch nadšení. „Myslím, že by sis mohla vybrat píseň Svatí pochodují, to jste přece v hodinách zpěvu nacvičovali? Paní Hopperové se to bude určitě líbit a při troše štěstí se o tobě zmíní ve svém společenském sloupku. A když se všechno povede, konečně si tě všimne nějaké filmové studio, broučku.“

„Aha.“ Elizabeth se stáhlo hrdlo. Zachvěla se strachem, že bude muset zpívat před úplně neznámou osobou. Chtěla domů, ale zdálo se, že matka se na to setkání tak hrozně těší, že se neodvážila protestovat. Jako hromádka neštěstí se vrtěla na sedadle, dokud řidič nezastavil před velkolepou vilou v maurském stylu, skrytou za vysokými, dorůžova rozkvetlými oleandry. Vodotrysk před domem tiše bublal a vzduchem létaly jemné kapky vody. Držela se maminky pevně za ruku a kráčely spolu k obloukovitým domovním dveřím.

Otevřela jim služebná v bílé zástěrce a zavedla je k paní domu. Ta seděla v salonu zařízeném mohutným tmavým nábytkem a soustředěně se probírala nějakými dokumenty. Elizabeth se schovala za matku a tajně paní Hopperovou pozorovala. Bylo jí asi kolem padesátky a působila energicky a netrpělivě, jako by nesnášela, když někdo plýtvá jejím časem.

„Ach, malá Elizabeth.“ Hedda Hopperová se zvedla a uhladila si smaragdově zelené šaty, v jejichž výstřihu se třpytily drahé perly. „Takže ty jsi mi přišla něco zazpívat? Slyšela jsem, že bys ráda získala roli ve filmu?“

Elizabeth byla tak vystrašená, že se neodvážila odporovat. Nikdy nic takového neřekla. Nejistě si hrála s popruhem školní brašny, dokud ji matka rezolutně nepostrčila k pohovce potažené rudou látkou. „Tak do toho, zlato. Narovnej se a spusť.“

Paní Hopperová vyzvala gestem ruky Saru, aby se k ní posadila, a obě ženy se upřeně zahleděly na Elizabeth v napjatém očekávání. V matčiných očích zářila navíc naděje.

„Nemusíš být nervózní, jsme tady jen my tři,“ uklidňovala dívku paní Hopperová a otočila hlavu, aby na ni lépe viděla.

Elizabeth otevřela ústa, ale už v tu chvíli věděla, že ze sebe nedostane ani hlásku. Prostě to nešlo. V hodinách zpěvu, kde dávala k dobru veselé písně pod vedením trochu ostýchavé slečny Dotty, která ji doprovázela na klavír, jí zpěv nedělal potíže, dokonce si ho užívala. Ale tady se cítila jako zkamenělá, jako kdyby jí na hlasivky někdo nalil olovo.

„Zlato?“ Matčin něžný pohled ztvrdl, pokynutím dcerku znovu vyzvala, aby začala zpívat. „Neostýchej se a prostě spusť.“

„Ach, když svatí přicházejí…“ Elizabeth ze sebe dostala hlasem chraplavým jako havran první sloku, ale než mohla pokračovat, zalily se jí oči slzami. Nervózně zaťala nehty do dlaně, ale slzy se nedaly zadržet, prostě jí samovolně stékaly po zarudlých tvářích.

Všechno se jí ztratilo v milosrdné mlze, jediné, co ještě zahlédla, byl matčin zděšený obličej, proto stiskla víčka a udělala poslední zoufalý pokus zpívat, zkusila všechno, jen aby maminku potěšila. „… chci být mezi nimi, když kráčejí… Nejde to,“ vyrazila zoufale.

Otočila se k ženám zády, tak moc se styděla, že selhala. Prostě jí chyběla odvaha k tomu stoupnout si před cizí vlivnou dámu a dát k dobru písničku. Po roli ve filmu stejně netouží, k čemu? Chce jezdit na své klisně, držet se její štětinaté hřívy a cítit na tvářích teplý kalifornský vítr, chce si hrát s panenkami a skákat s kamarádkami ze sousedství na chodníku přes švihadlo.

„Zkus to znovu, Elizabeth, nevzdávej to,“ slyšela Saru, která začala panikařit.

Nenáviděla se za to, že musí matku zklamat, ale nedokázala překročit svůj stín.

„Paní Taylorová.“ Zdálo se, že Heddě Hopperové je jasné, že z dívky už nedostanou sebemenší zvuk, a tak vstala. „Lituju, ale sama vidíte, že je pro vaši dcerku ještě příliš brzy, aby se postavila do světla ramp.“

„Ale ne, normálně zpívá jako ptáček,“ namítla Sara rozčileně, nechtěla se ještě vzdát. „Holčičko, zkus to ještě jednou, prosím.“

Elizabeth se ulevilo, že autorka sloupků trvá na tom, že už ji nechá na pokoji. „Myslím, že to nikam nepovede, paní Taylorová. Nesnažte se násilím udělat z dcerky hvězdu, nechte ji, ať si prostě ještě užívá bezstarostné dětství.“

„Pokusím se,“ zamumlala zklamaně Sara. Očividně pochopila, že aspoň dneska ničeho víc nedosáhne, a rychle se shýbla pro školní tašku. „Děkuju za váš čas, paní Hopperová.“

Elizabeth poté bezhlavě klopýtala za matkou po vydlážděné cestě vedoucí kolem fontány. Jemné bublání vody vzbuzovalo dojem, že je obyčejný den pod kalifornským sluncem, ale dívka si uvědomovala, že pokazila něco, co bylo pro matku velmi důležité.

2

Los Angeles, 1941

„Páni, jsem tak strašně rád, že smím zůstat na základní škole v Hawthorne.“

Howard si při snídani nacpal do pusy kousek krémového dortu, který zbyl po sestřiných narozeninách z minulého dne. Za živého potlesku rodiny, prarodičů a sousedů Elizabeth sfoukla najednou všech devět svíček, ale když ji matka pobídla, aby si něco přála, vyděšeně vzhlédla. Co si má přát? Novou panenku, kterou objevila ve výkladní skříni na bulváru Sunset, našla pěkně zabalenou vedle dortu, a po ničem dalším netoužila. Bylo zvláštní, že přestože to byly její narozeniny, splnil se největší sen mamince: Elizabeth konečně získala smlouvu s filmovým studiem.

Sara nad Howardovým prohlášením jen pokrčila rameny. „Tebe taky dostanu k filmu, chlapče, a potom se budeš učit ve studiu.“ Nabodla si na vidličku hrozen a vložila jej do úst. Ráno jedla vždycky jen ovoce, zvyk pečovat o postavu si do života hospodyně a matky přinesla z krátkého období, kdy byla divadelní herečka. „Skoro tomu nemůžu uvěřit, miláčku – sto dolarů týdně, celých pět měsíců! Je to nesmírně velkorysá smlouva.“

„Hlavně když vezmeme v úvahu, že si Elizabeth ty peníze vydělá za nicnedělání,“ utrousil otec Francis suše a znovu se sklonil nad novinami. Nedávno mu bylo čtyřicet a s klasicky tvarovanými rysy, přímo patricijským nosem a hustými vlnitými vlasy to byl přitažlivý muž v nejlepším věku. Sara občas žertovně prohlašovala, že by mohl snadno získat hlavní roli v nějakém hollywoodském trháku, ale Francis vždycky jen znechuceně protáhl tvář. Kromě vedení obrazové galerie, jež se nacházela v blízkosti rodinné vily na ulici Elm Drive v pronajatých prostorách hotelu na Beverly Hills ho nic moc nezajímalo, ani vlastní dcera. Elizabeth měla přes svůj útlý věk tísnivý pocit, že mu při rozhovoru s manželkou jde jen o princip. Vlastně mu bylo jedno, čím se Elizabeth zabývá. „Na co je té malé smlouva, když nedostane žádnou roli?“

Elizabeth olízla smetanu z vidličky. Byla tak báječně sladká! Jí samotné nijak nezáleželo na tom, jestli získá roli ve filmu. Práce ve studiu jí připadala nejasná a komplikovaná a tušila, že bude působit nešikovně a bezradně. Své obavy si nechala pro sebe, protože maminka přímo zářila štěstím, nechtěla ji proto zklamat. Jako každá malá holčička toužila maminku potěšit.

„To ještě přijde.“ Sara odmávla manželovu námitku netrpělivým pohybem ruky. „Aspoň si jí už pan Cowdin všiml, to je půlka úspěchu. Zanedlouho jí určitě nabídnou roli.“

Pan Cowdin, jak mezitím Elizabeth věděla, byl předseda Universal Pictures a zákazník tatínkovy galerie. Když se tam před nedávnem s matkou po hodině baletu stavila, setkaly se s jeho manželkou, která si vybírala nový obraz pro salon ve své vile. Paní Cowdinová byla elegantní žena v těsně padnoucích šatech zdůrazňujících její štíhlou postavu a s vyčesanými vlasy vyztuženými sprejem. Matka ji bez zábran oslovila, slovo dalo slovo a za dvacet minut se rozloučily jako dávné přítelkyně, paní Cowdinová s adresou Taylorových na kousku papíru v kabelce. O týden později se skutečně dostavila na čaj a Elizabeth, celá zrudlá rozpaky, musela pro její pobavení přednést báseň. Matka ji nastrojila jako panenku do nejlepších šatů, do tmavých vlasů jí uvázala červenou mašli. Paní Cowdinová byla dívenkou nadšená, srovnávala ji dokonce se Sněhurkou, a slíbila, že se o ní zmíní manželovi. Už za několik dní po čajovém dýchánku dostala Elizabeth smlouvu a od té doby se Sara vznášela v oblacích.

„Uvidíme, jak se věci vyvinou,“ zabručel temně Francis. „Pokud bys chtěla znát můj názor, myslím si, že je to bláznivý nápad.“

„Já se tě ale na nic neptám,“ namítla rozčileně Sara. „Naše Elizabeth má všechny předpoklady být slavná, proč by si měla nechat takovou šanci ujít?“

„Jestli má všechny předpoklady, to se teprve ukáže.“ Otec naštvaně dál listoval v novinách.

Elizabeth bodlo u srdce, že otec jejím schopnostem moc nevěří, ne tak jako maminka, která jí každý večer nadšeně vyprávěla o báječném životě, který na ni čeká – sláva, nekonečný potlesk, nádherné šaty, cesty do vzdálených zemí, setkání s fascinujícími osobnostmi, dokonce s hvězdami, to všechno se brzy může stát skutečností.

„V každém případě bych byl radši, kdyby chodila i nadále do normální školy. Co je špatného na základní škole v Hawthorne? V jediné třídě studia Universal Pictures, kde vzdělávají dětské herce všech věkových kategorií, se naučí určitě jen zlomek toho, co je v osnovách. Pan Cowdin naznačil, že děti z hodin často odcházejí, protože mají kostýmovou zkoušku nebo zkoušku rolí.“

„Myslím, že se toho naučí dost,“ odpověděla Sara tónem, který naznačil, že diskuze je u konce. „Kromě toho z ní jednou nebude vědkyně, lékařka nebo advokátka, ale herečka.“

Chce to opravdu? Elizabeth si nedokázala představit, že bude někdy dospělá, natož aby už teď věděla, čím by chtěla být? Ale když maminka tvrdí, že stát se filmovou herečkou je skvělé, tak to asi tak bude, nikdo toho přece neví tolik co ona.

„Jen dávej pozor, ať svoje profesní cíle, které jsi musela pohřbít, nepřenášíš na Elizabeth,“ odvážil se ještě přísně dodat Francis. Ledový pohled jeho ženy ho však umlčel.

„Jsi připravená, zlato?“ Sara se láskyplně obrátila na dcerku. „Tak musíme vyrazit, vůz už čeká, a nechceš přece přijít do studia hned první den pozdě.“

Elizabeth školu filmového studia nenáviděla. Ošklivil se jí strohý prostor s jediným oknem, kterým pronikalo slunce a malovalo světlé skvrny na stoly, nelíbily se jí prázdné stěny. Ve staré škole byly učebny vyzdobené obrázky, které žáci namalovali, byly tam mapy, globus, skládací plastová kostra, podle níž si děti mohly zapamatovat kosti v lidském těle, a knihy, spousta knih v policích kolem stěn. Tady nebylo skoro nic, ale učitelka, starší dáma v penzi, vyprávěla dětem stejně nejradši o filmech, které sama viděla. S matematikou, biologií, dějinami a angličtinou se příliš nezdržovala.

Spolužáci připadali Elizabeth trochu zvláštní. Mnozí z nich právě natáčeli film, na některé role už čekala, a možná právě proto je přehnané sebevědomí obklopovalo jako zlatá aura.

„A jakou roli máš ty?“ zeptala se jí hned v prvních dnech Jane Withersová, asi patnáctiletá dívka s naondulovanými vlasy, kterou už za chvíli měli vyzvednout na natáčení nějaké filmové scény.

„Ještě žádnou,“ zakoktala Elizabeth a začervenala se. Připadala si úplně mimo v téhle zvláštní třídě, v níž to vypadalo, že učivo není na prvním místě. Zkrátka sem nepatřila.

„Opravdu?“ Našminkované oči spolužačky se nedůvěřivě rozšířily. „Na tvém místě bych dělala všechno pro to, abych nějakou roli získala, nebo tě nakonec Universal Pictures propustí.“

To byla také její tajná obava. Elizabeth by sice vůbec nevadilo, kdyby ji vyhodili a musela znovu chodit s Howardem do základní školy, ale maminka by byla hrozně zklamaná a celé týdny by se na ni dívala tím smutným pohledem, kterým ji sledovala po nevydařeném zpěvu u Heddy Hopperové.

Zaměstnankyně studia Gloria, odpovědná za péči o mladé herce, vešla dovnitř a přerušila rozhovor se spolužačkou i přednášku učitelky, která právě horovala o filmu Jih proti Severu. Očima přejížděla po lavicích, vypadalo to, že hledá určité dítě, aby ho odvedla na filmovou zkoušku nebo pohovor.

Když se Gloria otočila jejím směrem, zaplavilo Elizabeth takové horko, že ji začala svědit pokožka. Bez přemýšlení sjela ze židle a schovala se pod stůl. Horečnatě předstírala, že si zavazuje tkaničku, dokud nezpozorovala nad sebou stín. Zahanbeně zvedla hlavu a podívala se Glorii do pobavené tváře.

„Malá slečna Lízinka,“ pronesla žena pobaveně. „Nemusíš se bát, tady malé děti nejíme! Stoupni si a pověz mi, jaký máš problém. Dnes to není poprvé, co bys nejradši zmizela do myší díry, pozoruju tě už celý týden.“

Elizabeth se pomalu zvedla, srdce jí v hrudi bušilo jako zvon. Ta ostuda, jak ji celá třída pozoruje, zvědavě, napjatě, škodolibě – sotva to mohla snést.

„Já…,“ otálela s odpovědí.

„Tak mi to řekni.“ Gloria se opřela o stůl a důvěrně se k ní předklonila, aby na ni spolužáci neviděli.

„Nemám ráda kolem sebe tolik cizích lidí,“ zašeptala Elizabeth.

Ale přestože byla vystavená obrovskému tlaku, vytrvala. V matčině světě neexistovalo vzdát se. V létě konečně dostala svou první, malinkou roli, ve filmu There’s one born every minute. Týden předstupovala před kameru a pýchou se dmoucí Sara ji v pozadí pozorovala. K matčinu zklamání neměl film velký úspěch a brzy poté Elizabeth ze smlouvy uvolnili.

„Z vaší malé nikdy nebude herečka,“ vysvětlil naprosto klidně ředitel castingu Dan Kelly ohromené matce. „Ačkoliv je hezká jak obrázek, její vzhled se nehodí pro film. Má příliš dospělou tvář, příliš dospělé oči. Jako by už viděla věci, které by děti vidět neměly.“

3

Los Angeles, 1942

„Dám ti tu hezkou červenou kuličku se zářivými tečkami a ty mi za ni dáš tvou modrou se stříbrnými proužky.“ Elizabeth a její přítelkyně Mary-Ann, jejíž rodina bydlela o pár domů dál, se skláněly nad sáčkem plným kuliček.

„Tak dobře.“ Mary-Ann, blonďatá holčička v modrých námořnických šatech s bílým límcem, vytáhla požadovanou kuličku z kapsy sukně a podala ji Elizabeth. „Chybí mi do sbírky ještě žlutá, Frederic jednu má, ale zítra ji s ním nemůžu vyměnit, protože musím jít s otcem do studia, chce mi tam všechno ukázat.“

„Páni.“ Elizabeth si přidržela vytouženou kuličku u oka a dívala se přes modré vločky, které se třpytily uvnitř. Jak nádherně se v ní lomí světlo! „Protože z tebe bude brzy herečka?“ zeptala se kamarádky.

Ve čtvrti Pacific Palisades bylo naprosto obvyklé, že děti nešly do školy, protože doprovázely rodiče, kteří pracovali u filmu, do studia nebo na nějakou akci.

„Jasně.“ Mary-Ann si přehodila tašku přes rameno a pokračovaly dál na cestě domů. Domy u chodníku byly tiché, téměř opuštěné, v nádherně udržovaných zahradách s bazénem se v slunci třpytila azurově modrá voda, nic se ani nepohnulo, jako kdyby v té čtvrti nikdo nebydlel. Elizabeth ovšem věděla, že většina obyvatel se zabývá důležitými obchody a často se nezdržuje doma.

„A čím chceš být ty, až vyrosteš?“ zeptala se Mary-Ann a odkopla hezkým sandálkem z cesty kamínek.

Elizabeth krátce zapřemýšlela, potom se její tvář rozjasnila. „Chtěla bych být ošetřovatelkou… nebo hasit požáry… ale nejradši veterinářkou, to bych mohla pomáhat koňům. Klisna Indiánské léto, na které jezdím, měla nedávno zase tak hroznou koliku, bylo by báječné, kdybych ji dokázala uzdravit.“

Od té doby, co zase chodila do základní školy v Hawthorne, se doma mluvilo o její možné kariéře herečky jen zřídka. Saře se po neslavném odchodu od Universal Pictures nepodařilo umístit ji u jiné filmové společnosti. Elizabeth na jednu stranu smutný pohled v matčiných očích trápil, ale na druhou byla ráda, že je zase normální žačka, může si užívat hodiny jízdy na koni, zpěvu a tance a není nucena předvádět zářivé výkony. Přes svou počáteční ostýchavost si ve škole našla přátele jako Mary-Ann. V Anglii, jejím dřívějším domově, zuřila krutá válka, ale jejich rodina se odstěhovala do Ameriky dostatečně brzy, aby mohla vést bezstarostný, poklidný život.

Na Mary-Ann udělalo přání Elizabeth dojem. „Páni, to zní fantasticky, určitě to dokážeš a staneš se veterinářkou.“

Elizabeth zamířila pohled na špičky bot. „Jen si musím trochu zlepšit známky.“

Když došly k domu rodičů, zamávala přítelkyni na rozloučenou a vešla malou brankou do zahrady. I když byla menší než u sousedních domů, byl to s olivovníky a kvetoucími záhony plnými bělostných sasanek, fialových kosatců, žlutých slunečnic a sytě růžových kejklířek pro Elizabeth ráj, ve kterém s Howardem večer po skončení kroužků s oblibou řádili.

Matka na ni čekala v houpací židli na zastíněné verandě, netrpělivě jí odebrala školní tašku a nasměrovala ji do obýváku, kde seděl otec, soustředěně ponořený do účetnictví pro galerii, kterým se obvykle zabýval doma. Co je tak důležité, že jí matka jako obvykle nejdřív ani nenařídila zout opánky a umýt si ruce, špinavé od her na školním dvoře? Místo mléka a sušenek, které jí připravovala každodenně jako odpolední svačinu, jí Sara dala do ruky jen sklenici s džusem.

„Nebudeš tomu věřit, zlato.“ Sotva se Elizabeth posadila na pohovku mezi rodiče, nedokázala Sara s novinkou otálet už ani vteřinu. „Je naděje, že opravdu dostaneš roli ve filmu.“

„Cože?“ Přes sklenici se Elizabeth střídavě dívala na matku, která jen s obtížemi ovládala své nadšení, a na otce, který jen krátce se zamračeným čelem vzhlédl od dokladů. „Jak to? Odkud?“

Zdálo se, že Sara čeká jen na tuhle otázku. „Náš soused, Samuel Marx, je producent u Metro Goldwyn Mayer a zmínil se otci, že hledá pro film asi desetiletou dívku, která mluví s anglickým přízvukem. Nepřipadá ti to jako neskutečná náhoda?“

Elizabeth mrzelo, že pořád ještě neztratila anglický přízvuk, kvůli kterému se jí někdy děti ve škole smály. Tenhle nedostatek má teď pro ni být výhodou?

„Tatínek tě na tu roli navrhl.“ Matce hořely tváře, jako by měla horečku, zachmuřenost, která ji ovládala skoro rok, najednou zmizela.

Elizabeth udiveně zírala na otce. Že ji navrhl on? Jeho přece nikdy zvlášť nezajímalo, co dělá, naopak, že tráví čas tanečními a jezdeckými hodinami v něm vyvolávalo jen unavený povzdech. Francis ji na chvíli přelétl pohledem, vypadalo to, že nemá náladu.

„Ale… proč?“ obrátila se nejistě na matku.

Sara se přehlíživě usmála, jako by názor otce neměl pražádný význam. „Ano, je pravda, že tatínka moc nenadchlo, že budeš hrát ve filmu, zlato. Ale protože ví, jak moc si přeju, abys dostala svou šanci, překročil vlastní stín, viď, Francisi?“

Otec něco zabručel a vytrvale se díval na čísla v tabulce. „Aby bylo jasno, Saro, je to poprvé a naposledy, kdy jsem podpořil ty nesmysly, co se ti honí hlavou, rozumělas?“

Matka mu věnovala sladký pohled a mrkla spiklenecky na Elizabeth. Mělo to znamenat, že i v budoucnu dokáže otce patřičně ovlivnit. Elizabeth se opřela a vypila džus, který měl najednou hořkou příchuť. Možná to bylo kvůli slzám, které se jí nashromáždily v hrdle jako slaný knedlík. Nedokázala pořádně odhadnout, co ji čeká, ale měla temnou předtuchu. Bude muset zase jít do té odporné školy při studiu, jen místo v ateliérech Universal Pictures ve studiu Metro Goldwyn Mayer? Co bude s kamarádkami, s Mary-Ann – bude mít i nadále čas si s ní hrát a vyměňovat kuličky?

„Můžu dál chodit do školy v Hawthorne?“ zeptala se úzkostlivě.

„To nepůjde, to by nefungovalo.“ Matka bubnovala prsty na stůl. „Těžko můžeš až do odpoledne navštěvovat svou starou školu a vedle toho točit film, natáčení ti zabere spoustu času. Kromě toho už máš přece zkušenosti, jak vypadá výuka ve třídě filmového studia, ne?“

Elizabeth sklíčeně přikývla. „Ale vůbec se mi tam nelíbilo.“

„To bude dobré.“ Matka smetla její námitku ze stolu, jako by neměla váhu. „Bude tě zaměstnávat hlavně natáčení, škola je vedlejší. Aspoň momentálně,“ dodala rychle, když viděla, jak se Francis opětovně zachmuřil. „Metro ti bude taky platit sto dolarů týdně, to jsou přece famózní peníze, ne?“

„Chtějí ti nabarvit vlasy,“ prohodil otec nezúčastněně, když se Sara odmlčela. „Marx říkal, že pokud by tvoje vlasy při kamerové zkoušce působily moc tmavě, nabarví ti je do zrzava nebo na blond. Mají šílené nápady.“

Elizabeth si vylekaně sáhla na své tmavohnědé, téměř černé vlasy, které jí splývaly ve vlnách až na ramena. Představa, že musí změnit vzhled, aby se pro roli hodila, v ní vyvolala pocit nevolnosti. Není tedy dost dobrá taková, jaká je? Lidé přece vždycky horovali, jak je krásná, s tmavými vlasy, fialkovýma očima a mléčně bílou pletí.

„Taky ti chtěli odstranit mateřské znaménko na tváři, ale to už zašli příliš daleko,“ prohlásil otec nekompromisně, aby utlumil jakýkoliv matčin odpor. „Sto dolarů týdně sem nebo tam.“

Elizabeth zvládla natáčení filmu Lassie se vrací docela dobře. Bylo to možná i proto, že jí věrnou společnici v těch dnech dělala hlavní hrdinka, fena Lassie, přítulná kolie s měkkou světlehnědou srstí, která jí dodávala nutné sebevědomí správně odříkat naučený text, ačkoliv jí hlas zněl stále trochu slabě. Chovala se díky matčině výchově vždycky mile a disciplinovaně, což brzy ocenil celý filmový štáb, takže na konci natáčení jí studio Metro Goldwyn Mayer prodloužilo smlouvu. Matka byla přítomná pokaždé, když se natáčelo, a nenechala ji udělat ani krok samotnou, doprovázela ji dokonce i na toaletu. Další role se zpočátku nenašla, takže Elizabeth stejně jako před rokem navštěvovala ve studiu jen školu.

„Pojď ven, ty pecivále,“ zavolal na ni rozjařeně jednoho zářijového večera Howard, když ji ze zahrady objevil u okna pokoje. „Už s tebou není žádná legrace, jen se povaluješ!“

Bratrovo pohrdání ji bolelo, stejně jako ji bodalo u srdce vidět, jak Howard se sousedovic chlapcem Petem sedí ve větvích koruny stromu v krátkých kalhotách, s nahými koleny odřenými od lezení, bosé nohy černé od špíny.

„Tak ráda bych šla ven,“ zašeptala, takže ji Howard neslyšel. Ručkoval právě jako opice z větve na větev a poslední metr a půl seskočil, skončil na všech čtyřech v trávě a dál si jí nevšímal. Jak moc toužila pocítit teplé večerní slunce na nosíku a ve vlasech, drsnou kůru stromů pod dlaněmi, i kdyby se při tom poškrábala. Možná by prostě měla zkusit být odvážná, nebýt jen slušná holčička, kterou všichni chválí. Mohla by se vyplížit ven tajně. Kdyby ji přistihl tatínek, nic by se nestalo, nezajímalo ho, jestli si hraje v pokoji, nebo na zahradě – jen matka by ji přirozeně zase přísně nakázala vrátit se dovnitř.

Tiše za sebou zavřela dveře dětského pokoje, oázu pastelových plyšáků a spanilých panenek, a plížila se dolů po schodech, na kterých každý krok tlumil koberec. Dostala se právě k zadním dveřím.

„Elizabeth! Co máš za lubem?“

Matčin hlas nebyl ostrý, ale ostražitý. Elizabeth sebou cukla a zrudla, jako by něco provedla. Přitom přece nic neudělala, copak nemá právo si hrát jako jiné děti?

„Chtěla jsem jít za Howardem a Petem,“ zakoktala.

„Zlato.“ Matka odložila bulvární časopis, ve kterém právě listovala, vzala ji do náruče a něžně k sobě přitiskla. „Nemám nic proti tomu, abys šla na chvíli do zahrady, než půjdeš spát. Ale lézt po stromech a honit se nesmíš, to přece víš.“

Elizabeth přikývla a polykala přitom slzy, které se jí hromadily v hrdle.

„Já vím, maminko, ale…“

„Zkrátka to nejde.“ Sara jí jemně shrnula pramen tmavých vlasů z čela. „Nemůžeme si dovolit riziko, že se zraníš. Představ si, že si vymkneš kotník nebo zlomíš nohu. Metro by to nepotěšilo, možná by v tvém zranění dokonce viděli porušení smlouvy! Rozumíš? Počítáme s tím, že ti každou chvíli můžou nabídnout novou roli. Musíš jim být plně k dispozici. Právě teď, kdy se ti role v Lassie se vrací tak povedla a ukázala jsi, že umíš hrát. A pro trochu slávy a vynikající gáži se přece dokáže holčička jako ty vzdát hodiny dovádění, ne?“ Matka na ni spiklenecky mrkla a Elizabeth se přinutila k úsměvu; byla přece vychovaná tak, že neodporovala a jen se snažila, aby maminka byla šťastná.

„Tak jo,“ povzdychla si. „Sednu si tedy do houpací židle a budu se na kluky jen dívat.“

„Dobře, zlatíčko.“ Sara ji políbila na temeno hlavy, vrátila se k časopisu a ponořila se znovu do života hvězdné smetánky v Hollywoodu.

Elizabeth se posadila do houpací židle a hleděla přes bíle natřenou verandu do zahrady, která jí připadala se záhony sladce vonících květin, šustícími keři a vysokými korunami stromů, které poskytovaly stín jako tajemný labyrint, v němž by se dalo objevovat spousta zajímavého: bzučící hmyz, myši, které si dělaly chodby pod zemí, ptáci poskakující z větve na větev. Toužila se pověsit na jednu ze silných větví a klátit nohama ve vzduchu. Vyšplhat se na zeď, jež oddělovala jejich pozemek od sousedovy zahrady, nebo si prostě jen lehnout na břicho na špinavou zem a hrabat se v hlíně, dokud by nenarazila na žížalu. Ale neudělala to, jen se pohupovala na židli, sem a tam, tam a sem, zatímco nad vilovou čtvrtí zapadalo zářící slunce.

ČÁST 2

Zamilovaná do lásky

1949–1952

Manželství je báječné zařízení.

ELIZABETH TAYLOROVÁ

4

Jezero Tahoe, 1949

Po skončení natáčení pospíchala Sara do městečka Incline Village, aby si opatřila pár maličkostí, mimo jiné své oblíbené bulvární časopisy. Elizabeth si přála, aby zůstala pryč co nejdéle. Chtěla si užívat společnosti svého filmového partnera Montgomeryho Clifta, stejně jako si člověk užívá sladké ovoce, které nikdy neochutnal, ale jehož aroma náhle probudí všechny jeho smysly.

„Doufám, že zítra všechny scény zvládnu,“ zamumlal pochmurně Montgomery, kterému přátelé, ke kterým se Elizabeth hrdě počítala, říkali Monty. Mladého přitažlivého herce si velmi oblíbila. „Dneska jsem měl několikrát výpadek paměti, prostě to nebyl můj den.“

„To nevadí,“ uklidňovala ho Elizabeth. Seděli na dřevěné lávce u jezera Tahoe a pohupovali nohama nad vodou, která se pod nimi pohupovala v malých vlnách, temná a hluboká. Vlastně byla na večerní posezení u jezera zima – byl už říjen – ale hra rudých, oranžových a žlutých barev listnatých stromů, které jezero obklopovaly jako ochranný val, byla příliš lákavá, než aby zůstali sedět v chatkách, které filmová společnost pro herce pronajala. Nastalo ohnivé indiánské léto a tvořilo ideální kulisu pro film Místo na výsluní. Metro Goldwyn Mayer si vypůjčilo Elizabeth od Paramount Pictures za impozantní sumu a ona sama dostávala za svou roli tisíc dolarů týdně.

„Myslím, že my dva se budeme jako pár divákům líbit.“ Montgomery pozoroval potápku, která strčila zobák hluboko do vody a hledala potravu. Elizabeth se podívala na Montyho z profilu. Tmavé husté vlasy, římský tvar nosu a přemýšlivý výraz z něj dělaly ztělesnění žádané hollywoodské hvězdy, ale na rozdíl od kolegů ho vždycky obklopovala jakási aura smutku a deprese, kterou bylo těžké pochopit. „S trochou štěstí z nás bude nový snový filmový pár,“ dodal ještě.

„Jako Ingrid Bergmanová a Cary Grant.“ Elizabeth položila ruku na hrubý dřevěný trám lávky, těsně vedle Montyho, a doufala, že ji za ni vezme. Bylo by krásné, kdyby si přisedl a položil jí paži kolem ramen, aby přes flanelovou košili cítila jeho tělesné teplo. Bylo jí sedmnáct, v hlavě měla plno vzrušujících představ o lásce, a navíc zálibu v melancholických mužích, jako byl Monty. Jak ráda by ho rozveselila, vyvolala na jeho tváři úsměv, jen kdyby se nechal.

Zklamalo ji, že ji za ruku nevzal, dokonce se kousek odtáhl, když se z dálky blížila Sara, která energickými kroky kráčela po lesní stezce. Na sobě měla přes venkovské prostředí elegantní kostým a boty na podpatku. Elizabeth se sevřelo srdce; musí matka pořád kontrolovat každý její krok, jako by byla malá holčička? Co by se jí tak asi mohlo u opuštěného jezera stát? Obává se, že Elizabeth přijde o panenství? S tím si nemusí dělat starosti, Montgomery nepodnikal žádné kroky, aby se s ní sblížil, ačkoliv si to hrozně přála.

„Tvoje matka je jak lovecký pes,“ ušklíbl se její filmový partner. Sklonil se nad vodu a hůlkou v ní vykresloval malé kroužky. „Jen zřídka tě vidím bez ní. Nevadí ti to?“

Samozřejmě že mi to vadí! ráda by Elizabeth s hořkostí v hlase vykřikla, ale zachovala klid a jen důrazně přikývla. Montgomery byl o dvanáct let starší, bylo mu tedy téměř třicet, a navíc byl muž, proto prostě nechápal, že pro ni platí jiná pravidla.

„Myslí to dobře, dělá si o mě starost. Jasně že bych uvítala trochu víc prostoru – copak je nutné, že je od rána do večera na natáčení a sleduje mě, dokonce i když si jdu pro kolu?“

Kousla se do rtu, v tom okamžiku se zastyděla. Nechtěla mluvit o matce špatně, vždyť ona je přece nejnadšenější zastánkyní hereckého umění a její největší fanynka. Na rozdíl od otce, který se v minulých letech čím dál víc uzavírá do sebe a zcela se věnuje své obrazové galerii. Přeruší to jen někdy občasnými výlety k moři, které podniká s Howardem. Bratr se dosud nenechal přemluvit, aby přijal nějakou filmovou roli, jeho vášní je moře a v něm žijící živočichové, chce se stát oceánologem.

„Dokážu si představit, že ti to musí lézt na nervy.“ Montgomery si soucitně povzdychl.

„Možná… možná má matka prostě jen strach, že se mnou u filmu nebudou dobře zacházet,“ zamumlala Elizabeth, aby zachránila matčinu čest. „Byla dřív taky herečka, proto ví, jak to v téhle branži chodí, a chce mě chránit.“

„Ale ty už jsi přece velká, dokážeš na sebe dávat pozor sama, Bessie Mae, nebo ne?“ Kolem úst mu hrál úsměv, trochu posměšný, ale také plný přátelské náklonnosti.

Líbila se jí přezdívka, kterou pro ni vymyslel, přátelé si přece dávají vymyšlená žertovná jména.

„Ano.“ Oplatila mu úsměv, okouzlená jeho odzbrojujícími způsoby.

Mezitím k nim došla Sara a zůstala stát na okraji lávky. Zapadající slunce, jehož světlo splývalo s růžově zabarvenými obláčky, vytvářelo na jejích tmavých vlasech zářivý odlesk.

„Půjdeme, zlato? Je čas vrátit se do chaty, znatelně se ochladilo a zítra začíná natáčení už v šest ráno.“

„Už jdu. Tak ahoj zítra, Monty.“ Elizabeth vyskočila a věnovala příteli lítostivý pohled. V pokleslé náladě se přidala k matce a spolu se vydaly po cestě k chatkám, které stály pod hustými stromy. Pod nohama jim vrzala kůra stromů a malé větvičky, Elizabeth cítila pronikavou vůni jehličí a půdy. Krajina kolem jezera byla nádherná; škoda že nemůže posedět s Montym na lávce, zahrát si s ostatními herci ve volném čase partii karet nebo se dokonce něčeho napít. Připadalo jí, že ji život míjí, má jen svou práci a žádnou zábavu, ale vlastně na to byla tak zvyklá.

„Chci, aby sis toho Montgomeryho Clifta držela od těla.“ Sara energicky pochodovala vepředu a odhrnovala větve javoru, jehož ohnivě rudé listy hrozily, že ji škrábnou do obličeje. „To není nic pro tebe.“

„Proč myslíš?“ Elizabeth rozhořčeně klopýtala za matkou.

„On se k tobě zkrátka nehodí, věř mi, zlato.“

„Je velmi milý a příjemný, opravdový gentleman. Při natáčení mě moc podporuje a dává mi tipy jak se zlepšovat! Má přece o hodně víc zkušeností než já. Před kamerou působím tak dobře jen proto, že se mnou každou scénu dopředu projde a vysvětlí mi, jak to mám hrát.“

„To je možné. Ale přesto nechci, abys s ním v soukromí flirtovala. Nehledě na to, že je o dost starší než ty, dlouhodobě by na tebe neměl dobrý vliv. Jeho depresivní chování stáhne každého do propasti. Navíc taky dost pije.“

Elizabeth nevěděla, co na to říct. Přirozeně jí nezůstalo utajeno, že Monty si dopřává whisky častěji, než je zdrávo. Ale copak si i ostatní herci nedají někdy pár skleniček navíc? Natáčení je vysilující, kompletně je pohlcuje, takže se občas musí nějak odreagovat.

Natáčení Místa na výsluní probíhalo dobře, všichni byli s výkonem Elizabeth spokojení, nejvíc režisér George Stevens. Domníval se, že kombinace obou tmavovlasých krásných mladých lidí, Elizabeth a Montgomeryho, má v sobě něco magického. Během natáčení nechal scénář několikrát přepsat, aby ještě silněji vyzdvihl kouzlo, které dvojici obklopovalo. Elizabeth si natáčení užívala, Stevens pro ni představoval otcovskou postavu – věděl, jak z ní dostat to nejlepší – a také s ostatními herci si rozuměla. Nejvíc přirozeně s Montym. Když ležela večer v posteli a pozorovala hvězdy třpytící se na tmavém nebi – tady u jezera byla tma hlubší a neproniknutelnější než ve městě, kde byly ulice a budovy v temnotě nasvícené – myslela na něj, připomínala si společné scény, kdy se líbali, cítila jeho jemné rty. Jestlipak to pro něj znamená tolik jako pro ni? Před matkou své pocity skrývala, ta pořád Montgomeryho odmítala, přestože jeho hvězda stoupala a diváci ho milovali.

Ačkoliv natáčení probíhalo příjemně, musela Elizabeth zvládnout i vyčerpávající scény, při nichž ze sebe vydávala všechno. Podzimní slunce se třpytilo jako zlatý prach nad korunami stromů, ale nedokázalo zakrýt skutečnost, že se stále víc ochlazuje. Ráno ležela nad jezerem a lesy bílá mlha, v trávě se třpytily kapky rosy, a i když někdy za poledne proniklo mlhavým závojem slunce, téměř se neoteplilo.

Ta hrozná scéna na vodních lyžích! Elizabeth ji proklínala a Sara byla bez sebe obavou, že si dcera přivodí smrt. Stevens ji nechal vstoupit do ledového jezera několikrát, pořád nebyl spokojený s některými nepatrnými detaily. Bylo těžké se usmívat, když se musela pevně držet lana, na kterém ji táhl člun řítící se po vlnách, a zároveň se snažit, aby z lyží nespadla.

Jen ne znovu prosím, vždyť už je to snad posté, modlila se, a než se nadála, skončila opět ve vodě, která se nad ní ledově zavřela.

Prskala a lapala po dechu, když ji řidič spolu s kameramany vytáhl do člunu a odvážel zpátky na pevninu.

Monty stál se Stevensem, s ostatními herci, jejichž scény měly přijít na řadu za chvíli, a se Sarou na břehu a spěchal jí naproti. Vůbec mu nevadilo, že si smáčí boty a nohavice.

„Pojď sem, nejdřív se osuš.“ Přehodil jí připravený ručník přes ramena a třel ji dosucha, jak nejvíc to šlo.

Třásla se jak osikový list. „Děkuju, Monty.“ Rty měla znecitlivělé zimou.

„Chudinko malá. Ta scéna je peklo, co?“ Držel ji pevně v náručí a setřel jí kapku vody z tváře, když se o něj opřela.

Přes rameno viděla, jak se k nim s podezíravým pohledem blíží matka.

„Díky za pomoc, Montgomery, ale už jsem tady a o Elizabeth se postarám sama. Neměl byste se raději připravovat na další scénu?“ Sara si dceru přitáhla k sobě a hladila ji po mokrých vlasech jako malou holčičku, která si rozbila koleno.

Monty se zazubil a jeho obvykle vážné až deprimované rysy se rozjasnily, Sařina přehnaná starostlivost ho bavila. Možná ho taky obveselilo, jak mu Sara nedůvěřuje. „Momentálně ne, paní Taylorová.“

„Maminka se pro mne za mne může s vařením čaje trochu zdržet. Ale co ty? Necítíš se dobře? Působíš jaksi nepřítomně a smutně.“

Table of Contents

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

Prolog

Část 1

1

2

3

Část 2

4