Přeložila Michaela Melišíková

THE BUTLER

Copyright © 2021 by Danielle Steel

All rights reserved including the rights of reproduction

in whole or in part in any form.

Translation © Michaela Melišíková, 2026

ISBN 978-80-249-5925-2

Mým drahým dětem

Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi,

Samantě, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Touto knihou o odvaze

čelit těžkostem,

ranám osudu a životním ztrátám

vám přeji zejména odvahu milovat

a být milován někým,

kdo si vás váží a je na vás hodný,

a ať najdete tu správnou osobu,

s níž můžete žít ve vztahu plném lásky.

S láskou navždy

máma / d. s.

1

V okamžiku, kdy letadlo přistálo na letišti Ministro Pistarini de Ezeiza v Buenos Aires, Joachim von Hartmann cítil celým svým srdcem, že se vrací domů. Jako by to věděla i jeho duše, a dokonce i tělo. Odešel odtamtud před pětadvaceti lety, když se jako sedmnáctiletý mladík s matkou přestěhoval do Francie za svým francouzským otčímem. Osm let nato z náhlého popudu odcestoval do Anglie, kde se mu naskytla úctyhodná kariéra, v níž působil posledních sedmnáct let. Ačkoliv se Joachim za ta léta v Evropě usadil, nyní, když vdechoval argentinský vzduch, si náhle uvědomil, že jeho srdce zůstalo zde. Pouto s rodnou zemí nikdy tak úplně nepřerušil. Měla své kouzlo, jež stále cítil v krvi.

S návratem do Argentiny dlouho otálel. Zůstaly tam všechny jeho vzpomínky z dětství a to, na co byl tehdy příliš malý, než aby si to pamatoval, mu matka během dospívání opakovaně vyprávěla. Vystoupil z letadla s pocitem, že ve skutečnosti snad nikdy neodešel a teď se vrací k dávnému příteli z dětství nebo k velké lásce.

Stejně jako jméno, tak i Joachimova vysoká, štíhlá, aristokratická postava s blond vlasy a modrýma očima byly pro Argentinu docela typické. S přílivem irských, anglických a německých přistěhovalců, k němuž došlo v průběhu let, nebyl Argentinec s německým či anglosaským příjmením a vzhledem ničím neobvyklým. Joachimovi předkové z matčiny strany pocházeli všichni z Německa, konkrétně z Bavorska a později z Berlína. Otec, jehož Joachim nikdy nepoznal, byl z významné bankéřské rodiny v Argentině. Zemřel, když bylo Joachimovi teprve pár měsíců, a zbytek otcovy rodiny odešel během několika dalších let, takže ani je Joachim nikdy nepoznal. Během dospívání mu byli oporou jeho matka Liese a Javier, jednovaječné dvojče. Joachim měl s bratrem zvláštní vztah, právě protože byli dvojčata. Kolikrát mu připadalo, že jsou doopravdy dvěma polovinami jedné osoby.

Joachimův německý dědeček z matčiny strany, Gunther von Hartmann, ovdověl, když jeho žena zahynula při bombardování Německa spojeneckými silami. Stejně jako ostatní, kteří dosud měli prostředky na to, aby ze země odešli, nechtěl ani on v Německu zůstávat a zažívat chaos spojený s poválečnou obnovou země. Gunther byl zvyklý na kultivovaný svět, který po válce již neexistoval. Jakmile to bylo možné, vzal svou pětiletou dceru Liese a to, co zbylo z kdysi obrovského rodinného jmění, a přestěhoval se do Buenos Aires. V Německu by ho považovali jen za poražence a nepřítele. Měl dostatek prostředků, aby s dcerou mohli v Argentině pohodlně žít, což by v Evropě nepřipadalo v úvahu. Argentina se řadila mezi země, jež Němce, kteří se tam rozhodli usadit – jak tomu bylo již po generace –, vítaly s otevřenou náručí.

Joachim v Německu nikdy nežil a věděl o něm velmi málo, stejně jako o životě své matky v této zemi. Chápal však, že v mládí poznala velké bohatství a luxus – nejprve v Německu a poté v Argentině. Matka mu často vyprávěla o krásném domě v Buenos Aires, kde vyrůstala se svým otcem. Dům byl plný starožitností a krásných uměleckých děl, která si tam její otec mohl přivézt. Miloval umění ve všech jeho podobách a tuto vášeň předal své dceři. Liese také Joachimovi vyprávěla o půvabné usedlosti za městem, kde trávili víkendy, a o početném služebnictvu, které její otec zaměstnával. Do Německa se nikdy nevrátili, ani tam nezavítali na návštěvu. Neměli tam už nikoho. Guntherovi von Hartmannovi po válce zůstala jen jeho dcera. V Argentině si s ní vybudoval nový život. Dovolené trávili v Uruguayi, Kolumbii, Brazílii a dalších částech Argentiny. Gunther netoužil Německo ani Evropu znovu spatřit a Liese si na ně už ani nepamatovala. Stali se argentinskými občany a Liese vyrostla s pocitem, že je tělem i duší Argentinka. Její otec se nikdy znovu neoženil. Navštěvovala ty nejlepší školy v Buenos Aires, a nakonec se provdala za Alejandra Canala, pocházejícího z jedné z nejvýznamnějších bankéřských rodin ve městě. Žila v jakémsi dokonalém světě, který si pamatovala z dětství a popisovala ho i Joachimovi. Jediné, kvůli čemu po svatbě truchlila, bylo to, že se jí nedařilo otěhotnět. S manželem Alejandrem prožili okouzlujících deset let ve velmi šťastném manželství, a když už se vzdali naděje, že někdy zplodí potomky, jako zázrakem se zadařilo a Liese, v té době již devětatřicetileté, se narodila dvojčata, Joachim a Javier. Synům vyprávěla, že jejich narození bylo nejšťastnějším obdobím jejího života, nicméně o rok později všechno skončilo tragédií.

Otec, kterého zbožňovala, náhle ve věku třiasedmdesáti let zemřel, pouhé čtyři měsíce po narození dvojčat. Tři měsíce nato zahynul její manžel Alejandro při jezdecké nehodě, což svým synům pověděla až o mnoho let později. Po smrti svého otce se zničehonic dozvěděla, že peníze, které naspořil, špatně investoval a nic jí po sobě nezanechal. Příbuzní jejího manžela přišli o vše, co měli, v důsledku politických nepokojů, jež otřásly zemí a zanechaly řadu dříve majetných rodin bez prostředků. Když byl Joachimovi a Javierovi jeden rok, Liese se s nimi přestěhovala do malého bytu. Banka, kterou vlastnil její tchán s tchýní, se dostala do insolvence a oni jí tím pádem pomoct nemohli. Pochopila, že tchán v zoufalství špatně naložil s prostředky banky, a aby ušetřila svým synům pozdější rozpaky, přijala zpět své dívčí jméno, von Hartmannová, a dala ho i jim.

Na rozdíl od své matky, která prožila privilegované mládí, vyrůstal Joachim ve skromných poměrech. Jelikož nikdy nic jiného nepoznal, prožil i se svým dvojčetem šťastné dětství. Žili v chudé čtvrti, kde byla vždycky spousta dětí, s nimiž si mohli hrát, a jejich malý byt díky jejich matce představoval láskyplné a vřelé útočiště. Měli co jíst, slušné oblečení, základní životní potřeby a matku, která je milovala. Joachimovi vždy připadalo, že je to víc než dost, po ničem dalším ani netoužil. Javier však s přibývajícím věkem začal pociťovat nespokojenost a v rané pubertě se pouštěl do hádek s matkou a vyčítal jí, že jsou chudáci. Vnímal totiž nepoměr, který v Argentině panoval mezi bohatými a chudými, a nad touto nespravedlností se rozčiloval. Zato Joachim byl s tím, co měli, spokojený. A to mezi oběma bratry začalo vyvolávat neshody, i když Joachim své dvojče bezpodmínečně miloval.

Liese před svatbou studovala na univerzitě dějiny umění a o její vzdělání v této oblasti se s pečlivostí postaral i otec, který se v umění velmi dobře vyznal, zejména v impresionismu. Když se jí svět po smrti manžela a otce zhroutil, Liese se podařilo získat práci kurátorky francouzského umění v Národním muzeu výtvarného umění v Argentině. Liese tuto práci, byť mizerně placenou, milovala a díky své odbornosti a rozsáhlým znalostem v oboru si získala patřičný respekt. Vášeň pro umění se snažila předat i svým synům, nicméně ani jeden z nich o tuto oblast nejevil zvláštní zájem. Raději se s kamarády věnovali pouličnímu fotbalu a jiným sportům.

Bylo jim patnáct, když se Liese seznámila s Françoisem Legrandem, odborníkem na umění z pařížského Louvru, který přijel do Buenos Aires ověřit pravost několika obrazů, jež muzeum nedávno zakoupilo. Navzdory faktu, že se Liese vždy držela spíše v ústraní a veškerý volný čas trávila se svými syny, se do sebe s Françoisem zamilovali. Po jeho návštěvě si začali intenzivně dopisovat a on se několikrát vrátil do Buenos Aires, aby se mohli znovu vidět. V době jejich seznámení jí bylo padesát čtyři. Stejně jako narození dvojčat jí i setkání s Françoisem Legrandem připadalo jako zázrak. Muže už ve svém životě léta neměla a ani jednoho z jejích synů nikdy nenapadlo, že by se to jednou mohlo změnit. Středem jejího vesmíru byli předtím a stejně tak i poté, co potkala Françoise. S dopisováním a občasnými návštěvami si vystačili dva roky. Jemu bylo čtyřiašedesát, tedy o deset let více než Liese, a také byl již řadu let vdovec, navíc bezdětný. Toužil se s Liese oženit a přivést si ji i její chlapce do Paříže. Dokonce jí našel práci v Louvru. Nebyl nikterak bohatý, ovšem navzdory skromným poměrům mohl Liese i synům nabídnout pohodlný živit a poskytnout jim jistotu a lepší podmínky do budoucna, než by se jim dostalo z matčina nevelkého platu. François měl oba chlapce upřímně rád a Liese hluboce miloval.

S Joachimem se sblížil velmi rychle. Byl to bezstarostný kluk, který se spokojil s tím, co v životě měl. Plánoval, že půjde na univerzitu v Buenos Aires, ale ještě nevěděl, jakým směrem se ubírat. Netoužil po ničem víc než po tom, aby mohl spokojeně žít mezi svými přáteli v Buenos Aires.

Javier byl naopak se vším permanentně nespokojený. V pubertě se rozčiloval, že nemá otce, že rodina přišla o peníze ještě před jeho narozením, že jsou chudí jak kostelní myš, že je o jedenáct minut mladší než jeho dvojče. Dokonce i to svému bratrovi vyčítal. Vůči Joachimovi, který svému dvojčeti všechno odpouštěl, se choval drsně, ačkoliv Joachim k němu cítil bezmeznou loajalitu. Zato Javier se zlobil i na matku. Nenáviděl její příběhy o zlatém mládí, za něž vděčila dědečkovi, kterého nikdy nepoznal a který zároveň se svou smrtí přišel i o celý svůj majetek. Javier byl rozzlobený i na své prarodiče z otcovy strany, protože přišli o jmění, což v něm vyvolávalo pocit dvojnásobné deprivace. Javier cítil ve svém srdci neukojitelnou touhu po něčem víc a vinil svou matku z toho, že jim neumožnila lepší život. Oproti svému bratrovi, vděčnému za vše, co pro ně matka udělala, chtěl Javier od života víc než jen chudobu a matčinu a bratrovu lásku. Ta mu zkrátka nestačila.

Matčin názor, že je pro ně François Legrand spásou, vyslyšením jejich modliteb, rozhodně nesdílel. Chtěl mnohem víc než pohodlný a bezpečný život střední třídy, který mu François mohl poskytnout. Odmítal představu, že pokud se François s matkou ožení, přestěhují se za ním do Paříže. Nestál ani o to, aby se něco dozvěděl o svých vlastních předcích v Evropě. Javier byl tělem i duší Argentinec. Zatímco modrá krev, která kolovala v žilách jeho německé matky, a dokonce i jeho dvojčete Joachima, byla vždy patrná v jemných nuancích, dobrých mravech a přirozeném soucitu a velkorysosti vůči ostatním, Javier měl blíže k prostému lidu z ulic rodného města. A oplýval stejně drsnými způsoby jako místní. Odjakživa měl divokou povahu a ve škole – a v pozdějším věku i na ulicích – vyvolával rvačky. Bez ohledu na to, jak se matka snažila tuto stránku jeho osobnosti potlačit, se choval poměrně násilnicky. Později se mu pokoušel domluvit i Joachim, ale marně. Stávali se z nich dva velmi odlišní muži.

Joachim měl neutuchající chuť do života, toužil objevovat a poznávat. Ve škole ho to nesmírně bavilo. Cokoliv nového, s čím se setkal, mu připadalo jako dobrodružství, a fascinovala ho představa studia na pařížské Sorbonně. Jako chlapec se ve škole naučil francouzsky a anglicky, matka ho zase naučila německy. Všechny čtyři jazyky ovládal dobře. Javierovi se dostalo stejného vzdělání, ale jemu k užitku nebylo. Studium ho ani v nejmenším nezajímalo, nejlépe se cítil mezi spodinou z ulice. Ačkoliv se dříve on i Joachim kamarádili se stejnými dětmi, v pozdějším věku se přátelé, které si Javier našel, jeho bratrovi nezamlouvali. Připadali mu zbabělí a tak trochu „připitomělí“. Ke konci puberty, ale vlastně už i předtím, se od sebe oba bratři velice lišili. Joachim přesto svého bratra hluboce miloval a jakožto starší z dvojčat k němu přistupoval ochranářsky. Byl přesvědčený, že Javier z té své rebelské povahy vyroste. Často o tom ujišťoval svou matku, která doufala, že se nemýlí.

Po Françoisově sáhodlouhém přesvědčování a uklidňování nakonec Liese souhlasila, že se za něj provdá. Po dvou letech vztahu na dálku a dvoření uspořádali v Buenos Aires malý obřad, jehož se kromě nich zúčastnili pouze její synové. Po krátké svatební cestě do Punta del Este se François vrátil do Paříže, aby připravil dům na příchod své nové rodiny. Joachima přijali na lyceum nedaleko od Françoisova domu, kde plánoval strávit rok, než složí maturitní zkoušku, a následně si podat přihlášku na Sorbonnu. Tam měl v úmyslu studovat literaturu a umění.

K Joachimově velkému zklamání se Javier kategoricky odmítl k rodině připojit. V sedmnácti letech chtěl po odchodu matky a bratra strávit rok u rodiny svého přítele v Buenos Aires a poté si najít práci. S vysokou školou se nemínil obtěžovat. Neochotně souhlasil, že přijede do Paříže za rok, až odmaturuje, ovšem pouze za podmínky, že mu matka dovolí strávit ten předchozí rok doma, v Buenos Aires. Nechtěl skládat maturitní zkoušku v cizí zemi, bez svých přátel. Jeho noví, divocí přátelé pro něj znamenali víc než vzdělání nebo příbuzenstvo. Rodina, u které chtěl Javier zůstat, ani jejich syn, se Liese vůbec nezamlouvala, a Joachim se cítil rozrušený z pomyšlení, že bude od svého bratra na rok odloučen. Ještě nikdy se takto nerozdělili, a ačkoliv byli každý jiný, a ne vždy se shodli, stále cítil, že Javier je jeho součástí, jako končetina nebo srdce, životně důležitý orgán, jehož ztrátu si nedovedl představit. Nechtěl žít celý rok bez něj, ale Javier bojoval ze všech sil, aby mu matka dovolila v Argentině zůstat.

Joachim byl vůči své matce vždycky ochranitelský a nepřipadalo mu spravedlivé nechat ji odejít do nového života samotnou, bez synů, i když byl François laskavý muž a dobře by se o ni postaral. Joachim s otčímem vycházel obzvláště dobře a Françoise těšilo, že má konečně syna. Zato Javier ho považoval za nevítaného cizince, vetřelce, ale François mu přesto srdečně nabídl, aby s nimi bydlel v Paříži. Věděl, jak důležité místo v srdci jeho nové manželky zastávají její synové. Během jejich dospívání toho pro ně hodně obětovala.

Po dlouhém rozhodování nakonec Liese podlehla Javierovým neustálým prosbám a hádkám, které s ní vedl dnem i nocí, a ustoupila. Souhlasila, ač nerada, že se ke svému kamarádovi smí nastěhovat. Ostatní děti v té rodině se sice nechovaly dvakrát vzorně, ale rodiče byli vcelku laskaví. Javier své matce s vážnou tváří slíbil, že se za rok, jakmile odmaturuje, přestěhuje za nimi do Paříže. Připadalo mu to jako velké vítězství, které se svými přáteli oslavoval celé týdny, což jeho matku znepokojovalo ještě víc. Nebyla si zcela jistá, zda na něj rodina jeho nejlepšího přítele bude dohlížet stejně pečlivě jako ona, a navíc s ním nebylo snadné pořízení. Na rozdíl od svého bratra měl Javier mnohem větší touhu létat volně jako pták a dělat, co se mu zlíbí. Joachim si stále užíval rodinný život, matčina kontrola mu nikdy nevadila. Líbila se mu představa Françoise jako otcovské postavy, kterou nikdy nepoznal. Celý život toužil po otci. A François byl k oběma chlapcům laskavý.

Liese měla z odjezdu z Buenos Aires rozporuplné pocity, bylo jí líto, že s sebou nemůže vzít oba syny. Sbalili vše, co si chtěla uchovat, a nechali to poslat lodí do Francie. Knihy po jejím otci, dopisy, které od něj dostala, a všechny suvenýry, jež chlapci během dětství a dospívání nashromáždili. Liese si ponechala jen to, co pro ni mělo sentimentální hodnotu, nic s velkou peněžní hodnotou nevlastnila. Měla však pocit, jako by život, který znala od svých pěti let, navždy opouštěla. S Argentinou ji pojily silné city, navzdory všemu hmotnému, co ztratila už dávno.

Joachim měl pocit, jako by tam zanechal polovinu sebe sama, tlukoucí srdce nebo plíce, pomocí nichž dýchal. Věřil, že pouto mezi dvojčaty je posvátné, silnější než pouto mezi běžnými bratry. Navzdory rozdílům v povaze choval k Javierovi hluboké city. Přestože mu bylo už sedmnáct let, když se loučil se svým dvojčetem, po tváři mu stékaly slzy. Nedokázal si představit jediný den svého života bez něj, bez ohledu na to, jak moc byli odlišní. Příští rok pro něj bude těžký, v nové zemi a nové škole bez svého bratra. Už jen vědomí, že má Javiera ve svém každodenním životě, mu bylo útěchou. Naproti tomu Javier stěží dokázal skrývat nadšení, že může zůstat sám, bydlet u kamaráda, aniž by na něj matka nebo bratr dohlíželi. Až do poslední chvíle byla Liese v pokušení říct Javierovi, že si to rozmyslela, ale François ji přesvědčil, že bude lepší nechat chlapce, aby si rok dělal, co chce, než aby se do Paříže stěhovala s rozzlobeným, mrzutým a vzpurným teenagerem, což by mohlo vést jen k problémům. Beztak matce vyhrožoval, že pokud ho donutí odjet s nimi, odmítne ve Francii chodit do školy. Zatímco když mu dovolí v Buenos Aires zůstat, dodělá si alespoň maturitu.

Během loučení mu matka dala tisíce rad a pokynů. Seděli s Joachimem v letadle, plakali a drželi se za ruce. Stěží se mohli radovat ze stěhování do Francie, když v Argentině zůstával někdo, kdo pro ně tolik znamenal. François se však velice snažil, aby jim příjezd do nové země zpříjemnil – Joachimovi připravil čerstvě vymalovaný a moderně zařízený pokoj, pro Liese nechal ušít nové záclony, a navíc pořídil novou pohovku, nádobí a příbory do kuchyně. Koupil také televizor do obývacího pokoje, protože rádi společně sledovali sport, a stereo soupravu do Joachimova pokoje, aby mohl poslouchat svou oblíbenou hudbu. François se z radosti, že je konečně vidí, mohl pominout. Snažil se vymyslet všelicos, čím by je potěšil. A během několika dní Joachim viděl, jak se jeho matka začíná uvolňovat. Konečně měla po boku muže, o něhož se mohla opřít a který se o ni staral. Poprvé po sedmnácti letech od smrti jejího manžela a otce, k níž došlo, když bylo jejím synům pouhých pár měsíců.

François chtěl udělat vše, co bylo v jeho silách, aby jí vynahradil těžkosti, jimiž si za ta léta, než ho potkala, musela projít, všechny ty boje a chudobu. Byla s ním šťastná a jedinou smutnou věcí v jejím životě byla neustálá starost o to, jak se daří Javierovi. Joachimovi se po něm také stýskalo a věděl, že jeho matka nebude úplně v klidu, dokud se k nim jeho „mladší“ bratr nepřipojí a ona na něj nebude moct sama dohlížet. Javier byl dítě, které potřebovalo vedení a usměrňování, a nikdo na něj nedohlížel tak bedlivě jako ona.

Joachim si na novou školu v Paříži rychle zvykl, našel si přátele mezi spolužáky a po škole se věnoval sportu. Jeho francouzština se neustále zlepšovala. François zařídil pro něj a Liese dvojí občanství a plánoval totéž pro Javiera, až přijede. Joachim se tam cítil jako doma, byť ne jako Francouz. A Liese svého manžela a svou novou práci milovala. Byla Françoisovi hluboce vděčná za to, jak laskavě se k ní a k Joachimovi chová.

Pomohl jí sehnat práci přímo v Louvru. Byl jedním z odborníků, kteří ověřovali pravost všech obrazů, které muzeum pořizovalo. Liese brzy objevila organizaci, jež pátrala po obrazech ukradených nacisty, a kdykoliv to bylo možné, vracela díla jejich právoplatným majitelům. Nabídli jí místo a ona ho okamžitě přijala. Úzce spolupracovali s Louvrem a dalšími muzei po celé Evropě a příležitostně i v Jižní Americe. Pátrali po uměleckých dílech, která zmizela během války, zjišťovali, kde skončila, a pak se pokusili najít jejich původní majitele a vrátit jim obrazy, tedy v případě, že byli ještě naživu. Mnozí z nich zemřeli již dávno, v německých koncentračních táborech, pokud byli židovského původu, ale některým členům rodin se poštěstilo válku přežít a za navrácení ztracených uměleckých děl a majetku své rodiny byli vděční. Jednalo se o vleklou a náročnou, takřka detektivní práci, ale Liese ji milovala. I proto jí François přezdíval „umělecký detektiv“ a obdivoval, jak je své práci oddaná. Byla ve svém úsilí velmi houževnatá.

Vedli spokojený život a Liese se ve Francii cítila překvapivě jako doma. Hovořila francouzsky, německy, anglicky a španělsky, což jí zahraniční pátrání po uměleckých dílech, která byla padesát let pohřešována, velmi usnadňovalo.

Mnoho světových mistrovských děl během války a v letech po jejím skončení zmizelo. Velké množství, zejména z Francie, padlo do rukou nacistů a ti, kdo je odcizili, je pak ukryli nebo prodali v rámci pochybných obchodů. Některá byla čestně nebo anonymně vrácena do muzeí, ale takových poctivců se mnoho nenašlo. Liese nesmírně těšilo, že může původ každého díla vystopovat. Když se jí to podařilo, byl to pro ni pokaždé srdcervoucí okamžik. Většinu dědiců ohromilo, jakmile jim v rukou najednou přistálo něco tak cenného. Liese svou práci vykonávala s vášní a neúprosnou vytrvalostí. S nesmírným potěšením pak manželovi a synovi při večeřích vyprávěla o konkrétním obraze, který právě hledala.

Situace s Javierem se opět rozvířila, když po maturitě žadonil, aby mohl v Buenos Aires zůstat ještě jeden rok. Chtěl tam absolvovat roční kurz na univerzitě, místo toho, aby šel na Sorbonnu v Paříži jako jeho bratr. Liese se ten plán nezamlouval, nechtěla tam syna nechávat, ale nakonec neměla na výběr. Bylo mu už osmnáct, a když si usmyslel, že do Paříže přijede až za další rok, neměla žádnou páku, jak ho přimět ke změně názoru. François usoudil, že bude nejlepší zabránit dlouhodobému rozkolu a znovu mladíkovi vyhovět. O několik měsíců později se prostřednictvím přátel a některých jeho bývalých učitelů dozvěděli, že se na univerzitu nezapsal a místo toho začal pracovat. Zaměstnával ho majitel jedné přepravní společnosti, která přepravovala zboží po celé Jižní Americe. Javier pro něj řídil nákladní auto a rozvážel zásilky. Françoisovi se to nepozdávalo, ale nechtěl svou ženu ještě více znepokojovat. Javier znovu slíbil, že přijede do Paříže za rok, až si něco našetří, aby po přestěhování nebyl závislý na svém nevlastním otci.

Lieseina práce byla špatně placená, ale ona ji dělala z lásky. François se staral o všechny výdaje, její i Joachimovy, takže si to mohla dovolit. Byl tak štědrý, jak mu to plat a úspory dovolovaly, a jeho nové rodině se dostávalo všeho, co potřebovala. Liese o žádnou extravaganci nestála, navzdory pohodlí, ve kterém vyrůstala, a i Joachim se odjakživa spokojil s málem. Jako student toho moc neutratil. Byl to zodpovědný mladík, s nímž nebyly žádné potíže, na rozdíl od jeho bratra.

Když Javier po roce odloučení odmítl přijet do Paříže, Joachimovi to připadalo jako podpásovka. Svého bratra šíleně postrádal a měl co dělat, aby se z představy, že ho další dlouhé měsíce neuvidí, během prvního roku na Sorbonně nezhroutil. Nemohl se soustředit na studium, protože se strachoval o své dvojče. Psal mu a čas od času mu i telefonoval, prosil ho, aby přijel, ale Javier mu připadal jak vyměněný. Už to nebyl chlapec, ale muž, který žil sám v malé garsonce poblíž skladu přepravní společnosti, v níž pracoval.

Po maturitě se z domu svého přítele hned odstěhoval. Naznačil bratrovi, že se spolu nějak nepohodli, navíc měl neshody i s rodiči onoho mladíka, ale nechtěl to podrobně rozebírat. Většinu času teď dělal řidiče nákladního auta. Joachimovi to nepřipadalo jako kariéra, kvůli níž by stálo za to zůstat v Buenos Aires, ale Javiera to do Francie vůbec netáhlo. Neustále sliboval, že za nimi nakonec přijede, až naspoří dost peněz. Paříž ho nelákala, stejně jako vidina, že se opět shledá se svým bratrem nebo matkou. Říkal, že se cítí být Argentincem až do morku kostí a život ve Francii odmítá. Líbilo se mu vydělávat si vlastní peníze a měl svou práci rád, což Joachima znepokojovalo. Jemu ta práce zas tak skvělá nepřipadala.

Druhý rok odloučení byl pro Joachima těžší než ten první, protože bratrovy sliby, že za nimi přijede, už nezněly přesvědčivě a Joachim se začal obávat, že Javier do Evropy nedorazí. Joachim chtěl Javiera během léta navštívit a osobně ho přesvědčit, ale François mu sehnal letní brigádu u jednoho ze svých přátel v aukční síni, kde během aukcí nosil umělecká díla na pódium a zase je z něj odnášel. Byla to těžká, fyzicky namáhavá práce, nicméně dobře placená, a Joachim nechtěl svého nevlastního otce zklamat. Javier beztak říkal, že jezdí pořád někde s náklaďákem, takže by na něj moc času neměl. Vlastně se snažil bratra od cesty do Argentiny odradit a propast mezi nimi se zdála hlubší než kdy dřív. Joachim to vnímal jako ztrátu a bál se, že se navždy rozdělí. Truchlil nad tím, že přišel o pocit blízkosti z dětství, které bylo nejšťastnějším obdobím jeho života, kdy měl své dvojče vždy po boku, a teď to všechno skončilo.

Na doporučení matky nastoupil Joachim do druhého ročníku na Sorbonně, kde studoval literaturu a dějiny umění. V té době už neměli o Javierovi dva měsíce žádné zprávy. Pevná linka u něj doma byla odpojená a v hlavní kanceláři přepravní společnosti jim sdělili jen to, že je „pravděpodobně na cestách“ a že mu předají vzkaz. Ani po dvou měsících se však rodina odpovědi stále nedočkala. François, ve snaze Liese uklidnit, najal detektivní kancelář působící v Argentině, aby Javiera vypátrala. Detektiv se jim po pár týdnech ozval. Potvrdil, že Javier stále pracuje pro stejnou přepravní společnost a jezdí mezi Argentinou, Kolumbií, Uruguayí a Brazílií, jak říkal, avšak nyní sídlí v Kolumbii a žije v Bogotě. Diskrétní zjišťování u rodiny přítele, kde předtím bydlel, odhalilo, že se mladíci pohádali a přerušili kontakt. S Javierem prý bylo příliš těžké vyjít a rozhádal se i s rodiči svého kamaráda. Ti řekli argentinskému detektivovi, že se Javier choval hrubě, nedodržoval žádná pravidla a začal se stýkat se špatnými lidmi. Nenechal si od nikoho radit a nesnesl, aby na něj někdo dohlížel.  Na základě dalšího pátrání se potvrdila teorie, že se stýkal se špatnou partou a že v tom možná figurovaly i drogy, ačkoliv pro to neexistoval žádný důkaz. Detektivovi z Buenos Aires se nikdy nepodařilo Javiera zastihnout, ani se s ním spojit. Jak se zdálo, rozhodl se s rodinou zpřetrhat vazby. Liese se chtěla vydat do Bogoty, aby se ho pokusila vypátrat sama, a Joachim se nabídl, že pojede s ní, ale detektiv se domníval, že by jen marnili čas. Javier byl takřka neustále kdesi na cestách, případně v Kolumbii. Žádný z jeho bývalých spolužáků o něm nic nevěděl. Vedl zcela odlišný život než jeho vrstevníci nebo bývalí známí. Detektiv měl podezření, že se zapletl s pochybnými lidmi a mohl by převážet drogy, a v takovém případě by návštěvu své matky a bratra stěží uvítal.

V domě se poté rozhostila ponurá nálada. Do Vánoc o něm neměli už šest měsíců žádné zprávy. Jednou pozdě v noci zavolal Joachimovi. Znělo to, jako by byl pod vlivem drog nebo alkoholu, a snažil se vyvolat hádku. O tom, že přijede do Paříže, už nepadla ani zmínka. Obvinil Joachima, že je mamánek, neschopný se o sebe postarat, a chlubil se, že on už je dospělý. Řekl, že vydělává slušné peníze, víc než by vydělal v Paříži, ale když se ho Joachim zeptal, jaké zboží vlastně přepravuje, odpovědi se vyhýbal. Jediné, co byl ochoten prozradit, bylo, že za to dostává dobře zaplaceno, na což byl evidentně hrdý.

Joachima jejich rozhovor trápil a pověděl o něm své matce. François se rozhodl znovu obrátit na detektiva. Dosavadní pátrání příliš nepokročilo, věděli jenom to, že je Javier naživu, tráví více času v Kolumbii a do Buenos Aires zavítá jen výjimečně. Detektiv se stále domníval, že možná pracuje pro drogové dealery. Od té doby byl jejich kontakt s Javierem sporadický. Na několik měsíců zmizel, pak se objevil a zase se vytratil. Rodině se takřka neozýval.

Jednou o Vánocích zavolal své matce a pohádal se s ní, protože si stěžovala, že se málo ozývá. Zkazilo to svátky všem. Zavolal jí v den jejích narozenin a ona to pak několik týdnů oplakávala. Všechno v jejím životě šlo dobře, až na syna, který jí byl nyní na hony vzdálený, natož aby ho mohla obejmout. Javier se jim ztratil z dohledu, což bylo přesně to, oč usiloval. Během jednoho z telefonátů se Joachimovi svěřil se svými politickými názory. Zněl jako revolucionář a nepřátelsky se vyjadřoval vůči střední a vyšší třídě a establishmentu, přičemž Françoise a jeho matku označil za maloměšťáky. Byl to úplně jiný člověk, už to nebyl ten chlapec, se kterým Joachim přišel na svět, po jehož boku vyrůstal a jehož tolik miloval. Nakonec se jim Javier přestal ozývat úplně a oni nevěděli, jak se s ním spojit. Joachimovi a matce to neustálé čekání, až se jim ozve, způsobovalo nepředstavitelná muka.

Když během argentinského léta přistálo Joachimovo letadlo v Buenos Aires, od chvíle, kdy naposledy spatřil své dvojče, uplynulo pětadvacet let. A dvacet let od chvíle, kdy s ním naposledy hovořil. Ani jejich matka s ním již nebyla v kontaktu. François si detektiva najal ještě několikrát, ale nakonec se všichni shodli, že je to zbytečná ztráta peněz. Javier se vytratil do jiného světa, jiného života, a dokud se sám nerozhodne je kontaktovat, je nepravděpodobné, že by ho našli. Uchýlil se do temného podsvětí, kde se dalo snadno zmizet. Liese si nebyla ani jistá, zda by se dozvěděla, kdyby zemřel, protože nikdo z jeho známých nevěděl, jak se s ní spojit. Prohledali i vězeňské záznamy, ale žádný trest odnětí svobody si dosud neodpykával. Kdyby se Javiera chtěli jeho kumpáni zbavit – vzhledem k tomu, co to bylo za lidi –, nebo kdyby je zradil či zklamal, jistě by ho nechali zabít a jeho rodina v Paříži by se o tom nedozvěděla tak jako tak. Joachim se skutečností, že s ním bratr nemluví, musel žít téměř třiadvacet let a jeho matka zrovna tak. Bolestná ztráta bratra a syna je celé ty roky nesmírně soužila.

Joachimovi to dlouholeté mlčení připadalo jako smrt – když člověk ztratí své dvojče, jako by ztratil část sebe sama. Nemohl se s bratrem spojit, slyšet jeho hlas nebo ho vidět. Neměl tušení, kde se nachází, ani jestli je vůbec ještě mezi živými. A vzhledem k drsňákům, s jakými se stýkal, nebylo nikdy jisté, zda bude mít jeho život dlouhého trvání. Joachima samotného to v mnoha ohledech poznamenalo. Nemohl se soustředit na studium na Sorbonně, které mu najednou připadalo bezvýznamné. Dějiny umění a literaturu studoval jen kvůli matce, aby ji potěšil, ačkoliv jeho ty předměty už nezajímaly. Netušil, čím by se chtěl v budoucnu živit. Často přemýšlel, jestli bratr neměl náhodou pravdu, když mu vyčítal, že se chová jako „děcko“, které k matce tolik přilnulo. Nakonec kvůli špatným známkám ze Sorbonny odešel, cítil se ztracený, všechno mu připadalo marné, zkrátka nevěděl, jakým směrem se ubírat

François mu sháněl drobné brigády, nejprve pracoval jako manipulant s uměleckými předměty v Louvru, pak v jedné z tamních restaurací. Joachim se na chvíli vrátil do aukční síně, ale nebyl vlastně nic víc než stěhovák nábytku. Během jednoho léta pracoval jako obsluha ruského kola na pouti. Liese se svěřila manželovi, že tím její syn nejspíš klesl na úplné dno. Byl to inteligentní mladík, který mohl v životě dosáhnout takřka čehokoliv, co si zamanul, ale bez svého bratra se zdál být ztracený. Všichni se s tím ale museli smířit. To Javier se od nich distancoval, zpřetrhal veškeré kontakty. Chtěl to tak a nedalo se s tím nic moc dělat.

Joachimovi bylo devatenáct, když s bratrem hovořil naposledy, a následujících pět let strávil příležitostnými pracemi, aniž by u něj došlo k nějakému posunu. V Paříži si v jedné zchátralé čtvrti pronajal malou garsonku. V budově to páchlo a do bytu se nevešlo o moc víc než postel, malá otlučená lednička, varná deska, umyvadlo, toaleta a malý sprchový kout. Liese nesla velmi těžce, když viděla svého syna žít v takových podmínkách, ale on nechtěl svého nevlastního otce využívat. Cítil, že by se měl osamostatnit a naučit se žít sám, přestože François by proti tomu, aby zůstal bydlet u nich, vůbec nic nenamítal. Ve společnosti svého nevlastního syna se cítil příjemně, a kdykoliv je Joachim přišel navštívit, potěšilo to jeho i Liese.

Ta se neustále strachovala o oba své syny z různých důvodů. Javier si ničil šanci na dobrý život a z dálky ovlivňoval život Joachima, který trpěl smutkem z toho, že nemůže vídat svého bratra. Joachim pochyboval, že Javiera ještě někdy uvidí, a zároveň nepřestával doufat, že se tak stane a Javier se zázračně objeví, což se mu však nevyplnilo.

Liese se musela smířit s tím, že svého syna už možná nikdy nespatří. Každý den se modlila, aby byl ještě naživu. Nějaký šestý smysl jí napovídal, že tomu tak je, a Joachim měl stejnou intuici, že někde ve světě jeho bratr ještě žije. Neměli si to však jak ověřit. Detektivovi se Javiera při posledním pátrání nepodařilo dohledat. Jako by se vypařil.

Liese už ve svém životě zažila mnoho smutku. Nejprve přišla o otce, o několik měsíců později i o manžela, a teď ještě to záhadné zmizení Javiera. Osm let poté, co se přestěhovala do Paříže, François tiše zemřel ve spánku, přímo vedle ní. Příčinou smrti byla těžká mrtvice. Bylo mu teprve sedmdesát čtyři let, ale naštěstí zemřel pokojně, netrápil se ani netrpěl. A Liese byla ve čtyřiašedesáti letech opět vdovou. Stále se vášnivě věnovala své práci pro organizaci, která navracela ztracená a ukradená umělecká díla jejich majitelům, a s odchodem do penze nikterak nepospíchala. Těšila se dobrému zdraví a s energií a radostí chodila každý den do práce. Zato François, který až do své smrti stále pracoval jako odborník v Louvru, se v poslední době cítil značně unavený a o odchodu do penze začal uvažovat. A najednou byl po smrti.

Protože neměl děti ani jiné příbuzné, takřka celý svůj majetek odkázal Liese. Měl velmi slušnou pojistku, kterou si sjednal, když se s ní oženil. A pěknou sumu peněz odkázal i Joachimovi. Sice ne dost na to, aby mohl rozhazovat, ale takový Joachim stejně nebyl, což François věděl.

Joachimovi to stačilo na koupi malého bytu, hezčího než byla ta ošklivá pronajatá garsonka, nebo aby se vydal studovat do zahraničí. François mu umožnil solidní základ pro budoucnost. Doufal, že Joachim se vrátí do školy, vyučí se nějakému řemeslu nebo se vydá na jinou dráhu, ale to se nestalo. Ztráta dvojčete ho nesmírně poznamenala a trvalo mu roky, než se s ní vyrovnal. V jeho životě se objevilo několik dívek, ale žádný vztah mu dlouho nevydržel. A k žádné z nich se nikdy hluboce nepřipoutal. Po ztrátě Javiera se zdálo, že má potíže se s někým sblížit, protože se bál, že o něj také přijde. V pětadvaceti letech neměl žádné konkrétní ambice ani kariéru, která by ho inspirovala, pouze dočasná zaměstnání, spíše takové brigády. Jenom zabíjel čas. Liese se o tom s manželem hodně bavila a François byl stejně znepokojený jako každý otec. Joachim měl štěstí, že se jeho matka provdala za muže s velkým srdcem, který neváhal vzít oba chlapce pod svá ochranná křídla, i když Javier je všechny vyvedl z rovnováhy. Liese si neustále kladla otázku, zda Joachim jen čeká, až se jeho bratr vrátí.

Liese pokračovala v práci i po Françoisově smrti. Nyní ji potřebovala víc než kdy dřív, na odchod do penze tedy nepomýšlela ani v nejmenším. Práce pro ni byla smyslem života, místem, kam se dennodenně mohla uchýlit, a představovala pro ni tolik potřebný kontakt s lidmi. Dělala něco dobrého, nebo se o to alespoň snažila, když pátrala po uměleckých dílech a vracela je lidem, kterým bylo krutě ublíženo. Cítila nesmírné zadostiučinění, když mohla těm lidem alespoň trochu vynahradit vše, oč přišli nebo jim to bylo odepřeno. Strasti, které někteří ve svém životě prožili, byly nepopsatelné a žádná kompenzace na ně nestačila, nicméně návrat peněžní jistoty v podobě znovunabytého majetku jim snad alespoň trochu ulevil. Ostatně i její rodině za války většinu uměleckých děl zabavili, nicméně tehdy byla ještě dítě. Z procesu restituce se tedy mohla těšit alespoň v dospělosti. Ta práce Liese dávala smysl a důvod k hrdosti. I François byl na ni velice pyšný.

Joachima hluboce dojalo, že na něj François myslel ve své závěti. Dva měsíce po jeho smrti, s nově nabytým dědictvím, Joachim obědval v neděli se svou matkou v jejím bytě a v novinách uviděl inzerát, který ho zaujal. Složil noviny a podal je matce, aby si je pročetla i ona. Bezvýrazně si prohlížela, co jí syn ukazoval. Na inzerátu neshledávala nic zajímavého.

„Na co že se to mám dívat?“ nechápala Liese. Ze ztráty Françoise se stále ještě nevzpamatovali a Joachim si o matku dělal starosti. Snažili se přivyknout si na novou situaci, ale bylo to těžké. Ten laskavý a milující člověk toho pro ně hodně znamenal. A Joachim věděl, že se bez něj jeho matka cítí velmi osamělá.

Ukázal na noviny. Jednalo se o rozsáhlý inzerát týkající se kurzu pro profesionální komorníky v Anglii.

„Tohle?“ zareagovala překvapeně a syn reagoval přikývnutím. „Kurz pro komorníky? Proč bys měl absolvovat zrovna něco takového?“ Připadalo jí to jako další slepá ulička, stejně jako všechna zaměstnání, která si od svého odchodu ze Sorbonny vyzkoušel.

„Možná to chtít budu. Možná by bylo zajímavé stát se pánem velkého domu.“