Přeložila Naděžda Funioková

THE BOYFRIEND

Copyright © 2024 by Freida McFadden

Translation © Naděžda Funioková, 2026

ISBN 978-80-284-1245-6

prolog

Dříve

Tom

Jsem beznadějně, bolestně, totálně a hloupě zamilovaný.

Jmenuje se Daisy. Poprvé jsem se s ní potkal, když nám byly čtyři. Miluju tu holku od čtyř let – až takový jsem zoufalec. Spatřil jsem ji na hřišti, jak krmí kousky svého sendviče hladové veverky, a hlavou mi běželo jen to, že jsem ještě nikdy nepoznal živou bytost tak krásnou a laskavou jako Daisy Driscollová. Od toho okamžiku jsem byl ztracený.

Dlouho jsem jí nedokázal říct, co cítím. Prostě to nešlo. Připadalo mi zcela vyloučené, že by tenhle zlatovlasý anděl se světle modrýma očima a pletí připomínající porcelán umyvadla v naší koupelně ke mně někdy mohl cítit desetinu toho co já k němu, takže ani nemělo smysl to zkoušet.

Před časem se to ale změnilo.

Nedávno mi Daisy dovolila, abych ji doprovázel ze školy domů. Když mám štěstí, smím ji držet za ruku a ona mě pak obdaří tajemným drobným úsměvem svých třešňově červených rtů, ze kterého se mi podlamují kolena. Začínám si myslet, že asi chce, abych ji políbil.

Jenže se toho bojím. Mám strach, že kdybych se ji pokusil políbit, vrazila by mi facku. Mám strach, že kdybych jí prozradil, co skutečně cítím, soucitně by se na mě zadívala a řekla, že mé city neopětuje. Bojím se, že už by mi nikdy nedovolila, abych ji doprovázel domů.

Nejvíc ze všeho se ale děsím něčeho jiného.

Největší strach mám z toho, že kdybych se k Daisy naklonil a políbil ji, nebránila by se. Bojím se, že by souhlasila, že se mnou bude chodit. Bojím se, že by mě vpustila do svého pokoje, až budou její rodiče mimo dům, abychom spolu konečně mohli být sami.

A děsím se toho, že v okamžiku, kdy bych se s ní ocitl o samotě, sevřel bych ve svých prstech ten její hezounký bílý krček a zardousil bych ji.

jedna

Současnost

Sydney

Kdo je tenhle chlap a co provedl s mužem, se kterým jsem měla domluvené rande?

Dneska v osm večer jsem se měla sejít na večeři s jistým Kevinem. Tedy, původně jsme měli domluvenou skleničku na šestou – když jdete jen na drink, je snazší se vytratit –, jenže Kevin mi přes seznamovací aplikaci Cynch poslal zprávu, že se zdrží v práci a jestli bychom to nemohli přesunout na osmou a dát si večeři.

Navzdory jistým pochybnostem jsem na jeho návrh přistoupila.

Kevin totiž působil opravdu sympaticky, když jsme si psali. A na fotkách byl úžasný. Vážně k sežrání. Měl chlapecký úsměv, třpyt v oku a rozkošně rozcuchané světle hnědé vlasy, které mu padaly do čela. Připomínal mladého Matta Damona. Už jsem si přes Cynch domluvila spoustu mizerných rande, tentokrát jsem ovšem cítila opatrný optimismus. Dokonce jsem do restaurace dorazila o chvíli dřív a posledních deset minut strávila u baru v dychtivém očekávání jeho příchodu.

„Sydney?“ osloví mě muž stojící přede mnou.

„Ano?“

Hledím na něj a čekám oznámení, že Kevin zahynul při tragické havárii taxíku cestou na rande, protože tenhle chlápek rozhodně není Kevin. Namísto toho ke mně ale natáhne ruku.

„Já jsem Kevin,“ představí se.

Ani se nezvednu z barové stoličky. „Skutečně?“

No dobrá, buďme realisté – nikdo nevypadá ve skutečném životě tak dobře jako na fotkách v seznamovací aplikaci. Vždyť pokud chcete dosáhnout toho, aby rande opravdu proběhlo, nevyfotíte se ve chvíli, kdy se vyhrabete s kocovinou z postele. Vyparádíte se, pořídíte padesát snímků ze všech myslitelných úhlů a s využitím tuctu různých typů osvětlení a nakonec vyberete ty úplně nejlepší. Tak to zkrátka napovídá hlas rozumu.

A občas byla ta dokonalá fotka pořízená třeba před deseti lety. Sice s tímto postupem nesouhlasím, ale chápu, proč to lidi dělají.

Jenže tenhle chlap…

V žádném případě to není ten samý muž jako na profilové fotce na Cynchi. Tak nevypadal ani před deseti lety, ani nikdy jindy. Tomu prostě nevěřím.

I když je to ode mě nevychované, vytáhnu z kabelky mobil a přímo před jeho očima vyhledám aplikaci. Porovnávám toho krasavce oplývajícího chlapeckým šarmem na fotce s mužem, který stojí přede mnou. Jasně – ani náhodou.

Můj dnešní nápadník je minimálně o deset let starší než muž na fotce a tak kostnatý, až to hraničí s vychrtlostí. Myslím, že i jeho oči mají jinou barvu. Blond vlasy mu nehezky řídnou, přesto si jejich zbytky nechal odrůst a stáhl je do ledabylého ohonu.

Není to ten samý člověk jako na snímku. Jsem si tím ještě jistější než faktem, že miluju dlouhé procházky Central Parkem a sjíždění seriálů na Netflixu.

„Ale ano, jsem to já,“ ujišťuje mě Falešný Kevin. (I když vlastně Falešný Kevin je ten na fotce. Možná je na ní opravdu Matt Damon. Začínám se k tomu názoru klonit stále víc.)

Chystám se zaprotestovat, že si není na fotce vůbec podobný, jenže mi ta slova zní v hlavě hrozně povrchně. No dobrá, Kevin vypadá výrazně jinak než na profilovém snímku. Ale copak je to tak hrozně důležité? Když jsme si psali přes Cynch, působil jako docela milý člověk. Měla bych mu dát šanci.

A kdyby se snad rande nevyvíjelo dobře, za dvacet minut mi zavolá kamarádka Gretchen a poskytne mi záminku, abych odsud mohla zmizet. Skutečně nikdy nevyrážím na schůzku bez předem domluveného spásného telefonátu.

„Je fakt skvělé, že tě můžu poznat osobně,“ řekne Pravý Kevin. „Vypadáš přesně jako na fotce.“

Očekává snad, že mu to oplatím stejnými slovy? Má to být nějaký test? „Hm,“ zamručím.

„Tak pojď,“ vybídne mě. „Přesuneme se ke stolu.“

Podaří se nám uzmout box v koutě baru. Cestou k němu si nemůžu dost dobře nevšimnout, jak moc mě Kevin převyšuje. Potrpím si na dlouhány, jenže on by nutně potřeboval obalit kostru trochou masa. Připadám si, jako bych kráčela se smetákem po boku.

„Mám velkou radost, že jsme se k tomu konečně rozhoupali,“ poznamená Kevin, když vklouzne na sedadlo naproti mně. Proč má ten ohon tak děsně zacuchaný? To se nemohl před naším rande aspoň učesat?

„Já taky,“ řeknu a není to zas až tak velká lež.

Přejede mě pohledem a jeho vychrtlým obličejem se rozlije uznalý výraz. „Musím ti říct, Sydney, že když jsme se teď poznali osobně, cítím, že jsi přímo dokonalá žena.“

„Skutečně?“

„Rozhodně.“ Zářivě se na mě usměje. „Když zavřu oči a v duchu si představím dokonalou dívku, budeš to ty.“

Páni. To je tak… sladké. Možná jeden z nejhezčích komplimentů, jakých se mi kdy na rande dostalo. Díky, Pravý Kevine. Začínám být ráda, že jsem zůstala. A protože si, jak už jsem zmínila, potrpím na vysoké muže, tak i když vypadá dost odlišně než na té profilovce, pocítím drobnou jiskérku přitažlivosti. „Děkuju.“

„Teda,“ dodá, „až na ty tvoje ruce.“

„Moje ruce?“

„Jsou takové těstovité.“ Nakrčí nos. „Ale kromě toho, páni! Jak jsem říkal, dokonalá žena.“

Počkat. Moje ruce že jsou těstovité? Vážně mi to právě řekl?

Ještě horší je, že si teď začnu své holé ruce pokradmu prohlížet. Proč jsem si vůbec dneska brala šaty bez rukávů? Takové mám ve skříni jen dvoje. Mohla jsem si obléct něco s rukávy, co by zakrylo mé zjevně šeredné ruce, ale ne, já si vyberu zrovna tohle.

„Můžu vám nabídnout něco k pití?“

Nad námi stojí servírka s povytaženým obočím. Silou vůle odtrhnu pohled od svých ohyzdných rukou a vzhlédnu k ní. „Já… si dám dietní colu.“

„Dietní colu?“ Kevin se zatváří dotčeně. „To je nuda. Objednej si nějaké opravdové pití.“

Na prvním rande s mužem, kterého jsem poznala přes Cynch, nikdy nepiju alkohol. Nechci, aby mi jakkoli zhoršil úsudek. „Dietní cola je opravdové pití.“

„To tedy není.“

„No, rozhodně je to tekutina.“ Zamračím se na něj přes upatlaný dřevěný stůl. „Takže bych si ji dovolila nazvat pitím.“

Kevin zakoulí očima na servírku. „Fajn, já si dám coronu a pro dámu dietní colu.“ Pak na dívku mrkne a rty naznačí slůvko Pardon.

Zalétnu pohledem ke kabelce, kterou jsem odložila na lavici vedle sebe. Kdy že to má Gretchen zavolat? Nutně potřebuju únikovou cestu.

Možná jsem k němu ale nespravedlivá. Pravého Kevina znám sotva pět minut. Měla bych mu dát ještě šanci. Proto jsem koneckonců Gretchen řekla, aby mi zavolala až dvacet minut po začátku schůzky. Pět minut stačí jen na takový halabala úsudek. Pokud nedopřeju chlapům trochu víc času, budu dalších dvacet let končit u prvního rande. A takový luxus si ve čtyřiatřiceti nemůžu dovolit.

„Ohromně sexy,“ poznamená Kevin s pohledem upřeným na servírku, která nám jde pro pití. „Ta má fakticky krásné ruce.“

Kde se flákáš, Gretchen?

DVĚ

„Takže pokud se chceš do skupiny zapojit, musíš jako nový člen zaplatit dva tisíce dolarů,“ vysvětluje Kevin, „ale na každém dovolenkovém balíčku, který prodáš, vyděláš pět tisíc dolarů provize. Slušný vývar, nemyslíš?“

Protáhnu hranolek loužičkou kečupu na talíři. Rande už trvá skoro čtyřicet minut a já jsem z jakýchsi nevysvětlitelných důvodů stále tady. Pitomá Gretchen. Nejspíš se muchluje s přítelem a na svoji nebohou kámošku dočista zapomněla. Dokonce už jsem jí poslala esemeskou „SOS“, ale ona mi pořád nezavolala.

„Určitě bych tě do té skupiny dokázal dostat.“ Kevin přežvykuje jedno ze svých pikantních grilovaných kuřecích křidýlek – na takového hubeňoura má neuvěřitelný apetit. Když jsem mu řekla, že mu na tvář vystříkla barbecue omáčka, hned si ji otřel, jenže ono mu jí na obličeji trochu přibude pokaždé, když si ukousne. Časem mě přestalo bavit ho upozorňovat, že má umazaný obličej. „Chceš, abych zavolal Lois na ústředí společnosti? Je to jedinečná příležitost, Sydney. Máš štěstí, že jsi na mě narazila.“

„Ne, díky,“ odmítnu.

Kevin natáhne ruku a sebere moji dietní colu. Když mu servírka přinesla ta křidýlka, postěžoval si, že jsou až moc ostrá, a během patnácti minut postupně vyzunkl svoje pivo, pak ještě druhé, a teď si navíc přivlastnil moji colu. „Proč ne? Proč odmítáš šanci vydělávat ročně šestimístnou sumu?“

„Protože je to pyramidové schéma?“

„Pyramidové schéma!“ zachechtá se Kevin. „Jak tě to vůbec napadlo?“

„Protože jsem účetní a vím, jak funguje pyramidové schéma?“

„Ne, ty to prostě nechápeš,“ stojí si za svým. „Hele, já se ti snažím prokázat laskavost, Sydney. Máš děsně nudné zaměstnání, celý den akorát přemíláš cifry. To bys vážně nechtěla radši párkrát do roka něco prodat a zbytek času relaxovat ve vlastním luxusním prázdninovém sídle?“

Nevím, co na to říct, a tak se namísto odpovědi chopím kabelky. „Musím si odskočit.“

Doufám, že mají na záchodcích okno, kterým budu moct vylézt ven.

Když dorazím na toaletu, ke svému velkému zármutku zjistím, že tam žádné okno není. Takže si zajdu opravdu ulevit a další dvě minuty pak na sebe hledím do zrcadla a pečlivě zkoumám svoje „těstovité“ ruce. Nevypadají přece zas tak hrozně, že ne?

Že ne?

Zrovna na mobilu googlím „cviky pro štíhlejší paže“, když mi začne vyzvánět. Na displeji se objeví Gretchenino jméno a já zatnu čelist. Takže konečně volá. Pětačtyřicet minut od chvíle, kdy jsme se pustili do jídla. Přejedu prstem po displeji a přijmu hovor.

„To myslíš vážně, Gretchen?“ vyštěknu do mobilu, aniž bych se obtěžovala třeba jen pozdravit. „Jsem na úplně nejhorším rande svého života a všechno je to tvoje vina!“

Tohle nebylo tak docela fér. Zásluhy za ten otřesný večer si může minimálně z padesáti procent přičíst Pravý Kevin. Jenže jsem naštvaná a potřebuju si ten vztek na někom vybít, na komkoli.

„Hrozně mě to mrzí!“ omlouvá se nešťastně Gretchen. „Koukali jsme s Randym na film a úplně jsme ztratili pojem o čase…“

„Jo aha!“

„Ani jsem ten film nechtěla pouštět,“ přesvědčuje mě. „Randy mi slíbil, že pohlídá, abych na ten telefonát nezapomněla, jenže pak… No, však to znáš.“

V pozadí zaslechnu Randyho: „Hej! Přestaň jí vykládat, že je to moje chyba!“ A pak se Gretchen zachichotá, jako by ji polechtal nebo tak něco. Kousnu se do rtu. Jsem trochu rozmrzelá z toho, jak to těm dvěma spolu báječně klape. Když jsem se s Gretchen skamarádila, byla nezadaná stejně jako já. A pak jsme spolu jednoho dne jely výtahem a ona začala básnit o tom, jaký je správce naší budovy fešák. A teď už spolu randí celých šest měsíců!

Nechápejte mě špatně. Mám radost, že si kamarádka našla muže svých snů. Jenom mě štve, že já na toho Pravého ještě nenatrefila.

„Kde teď jsi?“ zeptá se.

„Co myslíš? Schovávám se na hajzlících.“

„Ach bože! To je mi moc líto.“

„V pohodě,“ zabručím. „Nejspíš ses zrovna vášnivě milovala se svým přítelem, zatímco já tu trčela s chlapem, který se mě snaží přemluvit, abych se zapojila do pyramidy.“

„Ach ne, Syd! Vážně?“

„A to ještě není to nejhorší,“ pokračuju. „Jeho matka se s ním během naší večeře zkusila spojit přes facetime a on jí to fakticky vzal. Musela jsem ji pozdravit! Jeho matku, Gretchen! Na našem prvním rande!“

„Vážně je mi to moc líto,“ řekne, i když poznám, že se snaží potlačit smích.

„To určitě.“

„Opravdu, Syd. Jsem hrozná. Zítra po józe jde latte a muffiny na mě.“

Tuhle omluvu nejspíš budu ochotná akceptovat. A stejně je to rande skoro u konce. Ještě zhruba pět minut a pak už Pravého ani Falešného Kevina nikdy neuvidím. No, Falešného Kevina možná jo, pokud půjdu na nějaký film s Mattem Damonem.

Rozloučím se s Gretchen, ještě naposledy zhodnotím kritickým pohledem svoje ruce (které jsou v pohodě tak, jak jsou, milý Kevine!) a vrátím se zpátky ke stolu. Světe, div se, stal se zázrak a na stole už čeká náš účet. Možná se odsud dostanu dřív, než jsem čekala.

„Trvalo ti to celou věčnost,“ postěžuje si Kevin a otře si hřbetem rukávu rty. Tím z nich sice dostane omáčku, jenže si ji pro změnu rozpatlá po červeno-bílé kostkované košili. Už je mi to vlastně jedno. „Nespadla jsi do mísy?“

Podaří se mi vymáčknout chabý úsměv. „Díky za večeři.“

„Není zač.“ Kevin posune účtenku po stole ke mně. „Tvůj podíl dělá osmatřicet dolarů.“

Nepřála jsem si, aby za mě Kevin jídlo zaplatil, protože mu nechci zůstat nic dlužná, jen mi činí problém přijít na to, jak může můj malý salát, hranolky a dietní cola plus spropitné vyjít na osmatřicet dolarů. Účetní v mém nitru zatouží si tu účtenku prostudovat a spočítat skutečný podíl na večeři, ale žena ve mně už tohle rande nechce protahovat ani o vteřinu. Takže prostě jen hodím na stůl dvě dvacky.

Zatímco se Kevin souká z boxu, rozezní se z rádia píseň „Eye of the Tiger“. Zazubí se na mě a mrkne. „Tohle je můj oblíbený song. Že je Rocky nejlepší film všech dob?“

„Neviděla jsem ho.“

Kevin si v úžasu přitiskne ruku na hruď, jako bych mu právě oznámila, že pro zábavu vraždím štěňátka. „Tys ho neviděla?“

„Ne.“

„No tak teď už aspoň víme, co budeme dělat na našem druhém rande.“

Rozhodnu se mu domněnku, že nějaké druhé rande bude, nevyvracet. Ovšem jakmile odsud vypadneme, hned si ho na Cynchi zablokuju. Nezná moje číslo na mobil, takže se se mnou nebude mít jak znovu spojit.

„A na třetím rande,“ pokračuje, „si můžeme pustit Rockyho II. A na čtvrtém trojku!“

Když vycházíme z baru, už plánuje naše sedmé rande (Rocky VI). Je právě půlka srpna, což je ideální doba na to obléct si šaty bez rukávů odhalující moje hrůzostrašné ruce, ale taky období, kdy v New Yorku panuje nejvyšší vlhkost. Navzdory bezoplachovému kondicionéru a usilovné práci s kulmou se mi vlasy začnou okamžitě krabatit. Díkybohu by mi snad ani nemohlo být víc ukradené, co si v tuhle chvíli muž, se kterým jsem si vyrazila, myslí o mých vlasech.

„Doprovodím tě domů,“ oznámí mi Kevin.

Málem mi zaskočí. „Ne, to není třeba.“

Vystrčí bradu. „Rozhodně na tom trvám. Už se stmívá. Co bych to byl za gentlemana, kdybych tě nechal jít potmě domů samotnou?“

„Vážně mi to nevadí.“

„Někdo by tě mohl zavraždit, Sydney.“

To se mi nezdá příliš pravděpodobné. A vůbec, jsem klidně ochotná riskovat smrt, jen abych se tohohle chlapa zbavila. Jenže se mu ve tváři zračí děsně odhodlaný výraz a já pomalu docházím k přesvědčení, že nejsnadnější variantou bude prostě ho nechat, ať mě domů doprovodí. Ne že bych se od něj nechala doprovodit opravdu domů. Bydlím asi deset bloků odsud, a tak jsem vymyslela, že po nějakých třech nebo čtyřech blocích prostě ukážu na náhodnou budovu a oznámím, že tady bydlím. Tím se zbavím Pravého Kevina jednou provždy.

„No tak teda dobře,“ zabručím.

Usměje se. „Veď mě.“

Vzhledem k tomu, že je úterý, a ne víkend, jsou dnes večer ulice prázdnější než jindy, když se po setmění ocitnu sama venku. Navíc obvykle procházím rušnějšími místy, zatímco tentokrát volím zkratku mezi obytnými domy, abych to měla co nejrychleji za sebou. Obytné čtvrti jsou vždycky klidnější a taky tolik nepáchnou močí, jako tomu bývá na živější trase k mému domovu. Vlastně je to tady natolik opuštěné, že mi Kevinova společnost zase až tak moc nevadí.

Rozhodně ovšem nehodlám dopustit, aby zjistil, kde žiju. Už bych se toho chlapa nikdy nezbavila.

Zastavím se u domu z hnědého pískovce pár bloků od mého skutečného bydliště a ukážu na sloupkové zábradlí. „Tak, a jsem doma!“

Snad nebude trvat na tom, že mě doprovodí dovnitř, protože nemám jak se tam dostat. Jenže se nezdá, že by se měl k odchodu.

„Báječně jsem si dnešní večer užil,“ řekne Kevin.

Nějak se nedokážu přimět, abych mu ten kompliment oplatila, i kdyby jen ze zdvořilosti. „Mhm.“

Povytáhne koutek rtů. „Co objetí?“

„No…“ Hledím na jeho natažené ruce a skvrny od potu, který se mu nashromáždil v podpaží, když jsme kráčeli vlhkým srpnovým vzduchem. „Já se na prvním rande zásadně neobjímám.“

„Aha.“ Zkraje působí dojmem, že se snad chystá protestovat, ale namísto toho řekne: „No a co třeba polibek?“

To mu snad přeskočilo? Nechtěla jsem se s ním přece ani obejmout, a už vůbec si nepřeju, aby se jeho slizké rty dotýkaly těch mých.

„No tak,“ přesvědčuje mě. „Zaplatil jsem večeři. To mi fakticky ani nedáš pusu?“

On že zaplatil večeři? Na jaké planetě znamená, že když vypláznu čtyřicet dolarů za salát, tak on zaplatil večeři? „Na prvním rande se nelíbám ani neobjímám,“ vysvětlím. A pak, čistě pro případ, že by se zeptal, jestli bychom o sebe nemohli bouchnout boky nebo bůhvíco, dodám: „Dodržuju striktní pravidlo ‚žádné doteky‘.“

„Vážně?“

Přistoupí o krok blíž. Ačkoli se tyčí vysoko nade mnou, cítím kyselý pach piva z jeho dechu. Ucouvnu, přičemž narazím na krátké schodiště vedoucí ke vchodu do budovy, o níž jsem mu tvrdila, že v ní bydlím. Rozhlédnu se po ulici a vyleká mě, že v dohledu není ani živáčka. Už předtím jsem považovala Kevina za blba, ale zařadila jsem si ho mezi ty neškodné.

Velká chyba.

„No tak, Sydney.“ Přistoupí ještě o krok blíž – a tentokrát už se ocitne opravdu nepříjemně blízko. Kevin je sice hubený, ale vypadá, že má sílu. Určitě bude silnější než já. „Nemůžeš mě vydráždit a pak si prostě zmizet. Vždyť tě žádám jenom o polibek, proboha.“

„Myslím, že rande skončilo,“ prohlásím pevně.

„Nech té koketérie.“ Zamračí se, jeho rysy se v matném světle pouliční lampy nad námi stáhnou. „Všecky ženský jsou stejný. Abys věděla, nikdy si nenajdeš manžela, pokud odmítáš chlapa políbit.“

Kolečka v hlavě se mi protáčí na plné obrátky, přemýšlím nad obsahem své kabelky – mohla bych něco z ní použít jako zbraň? Gretchen mi věnovala pepřový sprej, jenže jsem ho dala pryč, protože vytékal a zadělal mi celou kabelku, a navíc jsem se ještě nikdy neocitla ani náznakem v situaci, kdy bych ho potřebovala. Mám tam sprej s dezinfekčním prostředkem na ruce. Kdybych mu tu dezinfekci nastříkala do očí, pomohlo by to? Pochopitelně bych ho napřed musela v té své obří kabelce, která je momentálně tak z osmdesáti procent plná zmuchlaných papírových kapesníčků, najít.

Dospěju k závěru, že největší šanci mám, pokud se mi podaří protáhnout kolem něj a dát se na útěk. Během jednoho nebo dvou bloků určitě na někoho narazím.

„Sydney,“ řekne.

Vyhýbám se očnímu kontaktu a pokusím se prosmýknout kolem něj. Jenže Kevin je rychlejší, než vypadá. Sevře mi zápěstí a přimáčkne mě na hrbolatou cihlovou zeď budovy. Jeho tenké prsty se mi zaryjí do masa.

„No tak, Sydney,“ naléhá. „Přece náš večer nechceš takhle utnout. Zábava sotva začala.“

TŘI

Kevin se na mě tiskne celým tělem. Z kyselého pachu piva se mi zvedá žaludek, musím odvracet hlavu, zatímco se mu pokouším vykroutit.

On mě nechce jenom políbit. Chce mnohem víc. A nevzdá se, dokud toho nedosáhne. Vůbec jsem mu neměla dovolit, aby mě doprovodil domů.

Bože, proč je tak silný?

„Pusť mě!“ zasyknu na něj.

„Říkal jsem ti,“ procedí skrz zuby, „abys přestala s tou koketérií.“

Je mi hrozně nepříjemné, jak se na mě tiskne to jeho horké tělo. Otevřu pusu, odhodlaná spustit křik, až se budou hory zelenat. Všude kolem je spousta obytných domů. Někdo mě jistě uslyší, i když jsou okna zavřená a uvnitř hučí klimatizace. Jenže než ze sebe stačím vydat sebemenší zvuk, zahřímá čísi hlas za mými zády:

„Hej! Hej! Co to tam děláte?“

Kevin povolí stisk na mém zápěstí a o pár centimetrů se ode mě odtáhne. Rozhodnu se využít skutečnosti, že už se zase můžu pohnout. Zapřu se o plechovou popelnici vedle sebe, nadzvednu pravou nohu a vší silou mu vrazím koleno do rozkroku.

S uspokojením sleduju, jak rychle se Kevin poroučí k zemi. Ještě nikdy jsem nekopla chlapa do koulí a musím říct, že to funguje vážně skvěle. Celý zkroucený si tiskne své klenoty, obličej rudý jako rak. Je to docela adrenalin – tedy do chvíle, než v důsledku toho manévru ztratím rovnováhu, svalím se na zem a praštím se hlavou o popelnici.

„Ty svině!“ vyjekne Kevin. „Co máš kurva za problém?“

Zatímco se opatrně zvedám zase na nohy, mžourám do stínů na člověka, který mě přispěchal zachránit. Je příliš velká tma, abych na něj pořádně viděla, ale evidentně se jedná o muže zhruba průměrné postavy a výšky. Ještě chvíli hledí na Kevina, který je stále zlomený v pase, a pak se obrátí ke mně.

„Jste v pořádku, slečno?“

„Po tom je ti kulový!“ vyštěkne Kevin. „Byli jsme na rande, debile. A skvěle jsme se bavili.“

Tajemný muž na mě hledí dál a čeká na moji odpověď, namísto očí temné stíny.

„Ano, jsem.“ Opráším si chodníkovou špínu ze svých modrých šatů bez rukávů, které už si nejspíš víckrát neobléknu, a to z dlouhé řady důvodů, mimo jiné proto, že se stydím za své nepřijatelně těstovité paže. Po dnešku bych měla ty šaty rovnou vyhodit. „Totiž, teď už jsem v pořádku.“

„Ty že jsi v pořádku?“ vyprskne Kevin. „Měl bych tě zažalovat za napadení!“

Tajemný muž si pobaveně odfrkne. „Viděl jsem, co jste tady zkoušel. Milerád zavolám policii a všechno jim podrobně vylíčím.“

S těmi slovy vyndá z kapsy mobil, jako by se opravdu chystal zavolat na tísňovou linku. Znovu se na mě podívá, jako by mě snad žádal o svolení, ale já zavrtím hlavou. Takový konec dnešního večera si nepřeju. Jediné, co chci, je vrátit se domů a naložit se do vany. A zablokovat si Kevina na Cynchi. Můžu ho nahlásit adminům, protože ti mají veškeré jeho osobní údaje.

Teď poprvé je na Kevinovi znát skutečné znepokojení. S jistým úsilím se mu podaří se narovnat. „Ale no tak,“ řekne. „Hele, asi jste to špatně pochopil. Nechystal jsem se –“

„Zmizte odsud,“ utne ho Tajemný muž. „Okamžitě. Než si to tady slečna s tím telefonátem na policii rozmyslí.“ Jeho hlas o pár decibelů klesne, přejde až do jakéhosi výhružného vrčení. „A pokud byste ji snad ještě někdy obtěžoval, nesmírně rád dosvědčím, při čem jsem vás přistihl. Máte představu, jaký je pobyt ve vězení pro sexuální násilníky?“

Kevin vykulí oči. Konečně mu to docvaklo.

Sleduju svého dnešního nápadníka, jak kulhá po silnici opačným směrem, než bydlím. Teprve když zmizí z dohledu, konečně ucítím, jak mi povoluje napětí v ramenou.

„Určitě vám nic není?“ zeptá se Tajemný muž.

Otočím hlavu po hlase. Mezitím popošel do světla pouliční lampy, takže si ho konečně mohu pořádně prohlédnout. A…

Páni!

Znáte to často opakované klišé – člověk se na někoho podívá a v tu ránu jako by do něj udeřil blesk? Vždycky jsem si myslela, že je to naprostá pitomost, dokud se mi to asi před třemi lety nestalo taky a já nepotkala svého prvního „hromosvodného“ chlapa. Jenže náš vztah nevyšel a už jsem se vzdala naděje, že by se mi to mohlo přihodit znovu. Teď je to tu ovšem zas. Zase uhodil ten zatracený blesk.

Když řeknu, že je Tajemný muž sexy, budu se ještě držet při zemi. Má husté černé vlasy a temně hnědé oči, které na mě hledí s takovou intenzitou, až mi tělem projede další blesk. Zásluhou silné čelisti z něj vyzařuje autorita a sebevědomí. Jeho obličej se vyznačuje příjemnou, přímo ukázkovou symetrií. Má na sobě černé tričko, pod nímž se rýsuje štíhlé tělo a které ještě podtrhuje tmavé vlasy a oči. A na jeho levé ruce se neblyští žádný snubní prsten.

Nejlepší ze všeho ale je ten pohled, který na mě upírá. Pokud do mě udeřil blesk, tak do něj nepochybně taky. Klidně bych na to vsadila vlastní krk.

„Vážně mi nic není,“ podaří se mi ze sebe konečně vypravit. „Jen jsem… no, trochu otřesená.“

Tajemný muž se zadívá do dálky, aby se ujistil, že Kevin opravdu zmizel. „To je váš přítel?“

Zavrtím hlavou. „Známe se teprve ode dneška. Dali jsme se dohromady přes Cynch.“ Obličej mi zalije lehký ruměnec. „Pochopitelně tím nemyslím, že bychom se opravdu dali dohromady. Ale domluvili jsme si na dnešek rande.“ Poněkud nadbytečně dodám: „Nestálo za nic.“

„To mi došlo.“

„Neví, kde bydlím.“ Ovinu si ruce kolem hrudi. „Nahlásím ho na té aplikaci. Tyhle věci tam berou vážně. Nepředpokládám, že by mě ještě někdy obtěžoval. Ale… díky za pomoc.“

Pobaveně zkřiví rty. „Řekl bych, že jste ho celkem slušně uzemnila sama. Byl s bídou schopný chodit.“

Usměju se při vzpomínce na ten uspokojivý pocit, když jsem Kevinovi zarazila koleno do koulí. „Díky.“

Tajemný muž na mě hledí a na rtech mu pohrává drobný úsměv. To elektrické jiskření mezi námi je přímo hmatatelné. Někdy si nejsem jistá, jestli má o mě muž zájem, nebo ne. Podle toho, jak se na mě Tajemný muž dívá, ale poznám, že zájem má. A navzdory čerstvě prožitému šoku bych mu klidně z fleku dala svoje telefonní číslo.

Je to přímo dokonalé první setkání. Úplně v duchu vidím, jak tuhle historku líčím našim potomkům: Potom se mě ten hňup pokusil políbit, a takhle jsem, milé děti, poznala vašeho otce.

No dobře, to už kapku předbíhám. Ale když něco víte, tak to prostě víte.

„Zvládnete se odsud dostat domů?“ zeptá se mě Tajemný muž.

Rozhlédnu se kolem sebe. Během posledních pár minut se ulice trochu zalidnily. Už nepůsobí tak opuštěně, jako když mě Kevin přitiskl ke zdi. „Budu v pohodě.“

„Tak to je dobře,“ prohlásí.

A pak se k mému úžasu začne odvracet. Chystá se odejít.

„Ehm, ještě jednou děkuju!“ zavolám za ním. „Velice si vážím toho, co jste udělal. Jste takový můj hrdina.“

Má slova vyloudí na jeho tváři opravdový úsměv. A ten mu, pokud je to vůbec možné, ještě přidá na kráse. Určitě to bude herec nebo model nebo něco na ten způsob. Ty jo, řeknu si v duchu. „To nestojí za řeč. Hlavně že jste v pořádku.“

Ještě okamžik na sebe hledíme a já si v duchu představuju další slova, která mu splynou ze rtů…

Směl bych vám někdy zavolat?

Můžu vás v sobotu večer někam pozvat?

Co kdybychom se ještě dneska vášnivě pomilovali? Chcete?

Jenže nic z toho neřekne. Ani se mě nezeptá na jméno. Prostě jen zvedne ruku na pozdrav a prohlásí: „Tak tedy dobrou noc.“

A pak si jednoduše odejde.

Co. To. Sakra. Mělo. Být?

ČTYŘI

DŘÍVE

TOM

Daisy.

Nedokážu od ní odtrhnout oči.

Jsem až moc nápadný. Dřív nebo později mě začne považovat za úchyla, pokud na ni budu z odstupu tří metrů dál zírat a o nic se nepokusím. Jenže je těžké nezírat. Tolik jí to dneska sluší. Její vlasy mají barvu květního lůžka sedmikrásky, lesknou se na slunci skoro jako zlato, když stojí obklopená skupinkou kamarádek před budovou naší střední školy. Přiléhavý chrpově modrý svetřík dává vyniknout jemným křivkám jejího těla.

Přestaň na ni čučet, Tome. Okamžitě. Nechovej se jako šmírák.

Vzhlédne a já na moment ztuhnu. Přistižen při činu. Čekám, že se její modré oči přivřou, že se na mě zamračí, ale to se nestane. Namísto toho se jí po rtech pomalu rozlije úsměv. Pár kámošek si všimne, jak na sebe koukáme, a zaslechnu tlumené chichotání. Zachytím slova „Tom“ a „fakt kouzelnej“, obojí v jedné větě.

„Ježíši, Tome. Nebuď takovej posera a jdi si s ní už konečně promluvit!“

Můj nejlepší kamarád Slimák se ke mně naklání a chrlí mi do ucha moudré rady. Jeho dech pořád páchne po cigaretách navzdory štědré dávce mentolového ústního spreje, který používá, aby ten smrad utajil před rodiči. Pokud nejsou úplně pitomí, musí vědět, že jejich syn kouří, a prostě se to rozhodli ignorovat. Slimák je nejmladší z pěti dětí a rodiče mají, pokud vím, spoustu důležitějších věcí na starosti. Dokud se nerozhodne skočit ze střechy, budou v pohodě.

„Promluvím si s ní,“ řeknu.

Jenže se ani nehnu. Nohy jako by mi vrostly do země.

Slimák zakoulí očima tak dramaticky, až mezi jeho víčky nevidím nic než bělmo. „Kdyby na mě nějaká holka koukala tak jako Daisy na tebe, už bych se s ní muchloval na hřišti za tribunou.“

Slimák slintá nad úplně každou holkou ve škole a všechny ho považují za nechutného. Popravdě řečeno on vážně nechutný je. Ve skutečnosti se pochopitelně nejmenuje Slimák. Tuhle přezdívku získal na základce, protože s oblibou pojídal brouky – doopravdické brouky. O přestávkách, když jsme šli na hřiště a většina děcek běhala nebo si kopala s míčem, Slimák chroupal všelijaký hmyz. Většinou mravence. Jednoho dne ale narazil na slimáka, který se plazil v hlíně, přinesl ho při obědě do jídelny a velice teatrálně ho před celou třídou spolkl.

Od tohohle incidentu už si většina dětí od Slimáka radši udržovala odstup. Takže když jsem si jednoho dne při obědě sedl v jídelně naproti němu, evidentně ho to zaskočilo. A i teď, po deseti letech, jsme pořád nejlepší kámoši. Sice přestal pojídat hmyz, přinejmenším v přítomnosti ostatních lidí, ale pořád nemá kamarádů na rozdávání.

Co si taky myslet o klukovi, kterému je sedmnáct a má přezdívku Slimák? Na druhou stranu, co to vypovídá o mně, když je to můj nejlepší kamarád? Můj jediný kamarád.

Jeho vyhlídkám u holek navíc nepomáhá, že i když se během posledních dvou let vytáhl na víc než metr osmdesát, nabral jenom nějakých deset kilo oproti době, kdy měřil o třicet cenťáků míň. Silně připomíná chodícího kostlivce, akorát oblečeného v džínech a triku a s obličejem samé akné.

Zašklebí se na mě. „Čeho se sakra bojíš? Víš, že se jí líbíš.“

Upravím si popruh batohu na rameni. „No tak jo.“

Jeho obličej se rozzáří. „A až s ní budeš mluvit, nepřimluvil by ses, aby za mě ztratila slovíčko u Alison?“

„Jasně,“ prohlásím, abych mu udělal radost, i když Slimák má větší šanci zaskórovat u modelky Victoria’s Secret než u Daisyiny nejlepší kamarádky.

Srdce mi buší jako zvon, když kráčím k Daisy a hloučku jejích kámošek. Holky stojí vedle schodiště vedoucího ke vchodu do školy, u zdi oblepené spoustou plakátů. Přímo za Daisyinou hlavou visí pozvánka na letošní školní muzikál, který má premiéru za dva týdny – Pomádu –, a hned vedle černobílá fotka dívky doplněná vespod slovy „POHŘEŠUJE SE“. Poznávám obličej Brandi Healeyové z naší třídy. Utekla z domova už dávno, na začátku školního roku, proto je ten plakát pomačkaný a zažloutlý.

„Tome!“ Daisyin obličej se rozzáří, když se dostanu na doslech. „Myslela jsem, že dneska doučuješ!“

Zavrtím hlavou. Vždycky jsem vynikal nadáním na matematiku a přírodní vědy, takže je už od prvního ročníku doučuju. Minulé pololetí jsem tomu věnoval tři dny v týdnu, abych si přivydělal něco bokem, teď jsem to ale omezil jen na dvakrát týdně. Potěší mě, že Daisy zná můj program. „To bylo dřív.“

Když se na mě dívá, mají její oči barvu Tichého oceánu. Ještě nikdy jsem nespatřil tak průzračný odstín modré. Doslova si nedokážu představit, že by mohla být kterákoli jiná dívka tak dokonale krásná jako Daisy Driscollová.

Jenže mé oči to z jakéhosi důvodu táhne od jejího obličeje ke štíhlému krku. Ke krční tepně pulzující jí pod bradou. Srdeční tep se u většiny lidí pohybuje mezi šedesáti a sto údery za minutu – napadne mě, jak rychle asi bije Daisyino srdce. Kdybych mohl tu tepnu minutu pozorovat, dokázal bych její tep spočítat.

„Takže máš volno, jo?“ nadhodí Daisy.

„Mhm.“ Poškrábu se za krkem. Daisyiny kamarádky po mně koukají a navzájem se pošťuchují. Bylo by od ní hezké, kdyby od nich poodešla, aby pro mě náš rozhovor nebyl tak pokořující. Jenže ona se ani nehne. „Mohl bych… ehm, nevadilo by ti… ehm, kdybych tě doprovodil domů?“

Moje žádost vyvolá mezi posluchačstvem salvu hihňavého smíchu. Jedna dívka si zakryje ústa dlaní, jako by nic legračnějšího neslyšela minimálně rok.

„Pššt.“ Daisy se rychle ohlédne a sjede kamarádky přísným pohledem. Pak se s vážným výrazem ve tváři obrátí zpátky ke mně. „Moc ráda s tebou půjdu, Tome.“

Jsem tak šťastný, že je mi úplně jedno, jestli se ty hlupačky dál chichotají. Jen ať se smějí. Já doprovodím Daisy domů.

Jenže než se stačí od hloučku odtrhnout a připojit se ke mně, chytí ji nejblíž stojící dívka s dokonale rovnými hnědými vlasy a brýlemi s tlustými skly za ruku. Je to Alison – Daisyina nejlepší kamarádka. Já mám Slimáka a ona Alison. Oba jsme asi mohli dopadnout podstatně líp.

„Daisy,“ zamumlá.

Nic dalšího neřekne. Daisy. Což mě vede k přesvědčení, že o mně nejspíš musela v minulosti navykládat spoustu věcí. A to jediné slovo je teď pouhou připomínkou všech těch ohavností, co trousila za mými zády.

Alison mě nemá ráda, což dává najevo zcela zřetelně. A není to tím, že by mě neznala a nechápala. Alison mě zná. Vlastně letos tvoříme tým v biologických laborkách. Strávili jsme spolu spoustu času. A každou minutou její nechuť vůči mně o něco vzrůstala.

„Pššt,“ odbude ji Daisy tentokrát ještě zarputileji.

Alison pustí Daisyinu ruku, ale předtím po mně střelí pohledem tak záštiplným, že vedle něj ostatní záštiplné pohledy blednou. Kdybychom byli zvířata v džungli, na místě by mi vyškrábala oči. Nechápu, jak se může Slimákovi líbit.

Je mi to ale dočista jedno, protože vzápětí Daisy zamává svým kamarádkám na rozloučenou a společně vyrazíme od školy k jejímu domovu. A když se na mě usměje, Alison se mi dočista vykouří z hlavy. Cože, jaká Alison?

Dneska je vážně nádherný den. Slunce svítí a po té nejdelší a nejstudenější zimě v dějinách konečně nepotřebujeme ani bundu. Nedokážu myslet na nic jiného než na Daisy. Má v obličeji zasněný výraz a skoro jako by po mém boku poskakovala. Znám ji už vážně hodně dlouho a občas mi připomene tu dívku s culíčky, kterou jsem pozoroval z opačného konce hřiště, když mi byly čtyři, ačkoli tehdy jsem těžko mohl doufat v něco víc než kamarádství. Už v těch čtyřech letech jsem ale věděl, že se chci s Daisy Driscollovou oženit.

A jednoho dne to udělám.

„Dej mi svůj batoh, ponesu ho,“ vyhrknu.

Překvapeně se po mně podívá. „Zvládnu to sama.“

Copak není povinností pravého muže pomáhat dívce nosit věci? Nechci nic pokazit, na to je pro mě Daisy příliš důležitá. „Jasně, jenže já ti ho chci nést.“

Chvíli moji nabídku zvažuje a nakonec mi svůj fialový batoh podá. „Jsi vážně gentleman, Tome.“

V duchu se usměju – tohle se mi povedlo. Úsměv mi ovšem vydrží jen do chvíle, kdy si její batoh přehodím přes rameno. Ten krám váží snad tunu. Co v něm sakra vláčí? Cihly? Ježíši Kriste.

„Máš… máš ho dost plný,“ vyheknu.

„Ráda mívám všechny učebnice u sebe.“ Podezíravě přimhouří oči. „Je snad pro tebe moc těžký?“

„Ne. Ne. Jasně že není.“

Nemůžu to přece dost dobře vzdát. Nikdo mě nenutil nabídnout se, že jí ten batoh ponesu, ale člověk nemusí být žádný einstein, aby mu došlo, že kdybych jí teď řekl, že je na mě moc těžký, poztrácel bych spoustu bodů. A tak mlčky trpím. Většinu energie vkládám do toho, abych pod vahou obou batohů nepřepadl dozadu, než zdoláme těch několik bloků k jejich domu. Naštěstí to není daleko. Bydlíme v městečku v severní části státu New York, asi devadesát minut cesty od Buffala. Stojí tady jediná střední škola, každý tu zná každého a celé město se dá projít do hodiny.

„Jsi pořád takový tichý, Tome,“ poznamená Daisy.

Sakra – ty batohy mi znemožňují se pořádně soustředit. „Fakt?“

„Nemyslím ve třídě,“ upřesní. „Při vyučování máš ruku pořád zdviženou.“

Cítím, jak mi hoří obličej. Chce tím snad naznačit, že se ve škole předvádím? O nic takového se nesnažím. Zkrátka chci jenom mít dobré známky. Příští rok se hlásím na vysokou a rád bych se dostal na co nejlepší školu, abych mohl později studovat medicínu. Celý život se toužím stát chirurgem. Často nad tím přemýšlím. Mám plnou polici lékařských příruček a všechny jsem je přečetl.

Představuju si, jaké to asi je říznout do člověka skalpelem. Cítit, jak se jeho kůže pod mou rukou rozestupuje. Vidět jeho vnitřnosti.

Už se nemůžu dočkat, až to zjistím.

„Mně to nevadí,“ dodá Daisy. „Jsi chytrý. Na tom, že je člověk chytrý, není nic špatného. Vlastně,“ usměje se na mě, „je to sexy.“

Tohle je pro mě novinka. „To myslíš… vážně?“

Daisy se zastaví a zakloní hlavu, aby mi viděla do obličeje. „Víš přece, že se mi líbíš, Tome, ne?“

V tu chvíli dočista pustím z hlavy tíhu na svých ramenou a pohledem znovu sklouznu k jejímu krku. Je tak štíhlá, že dokonale vidím pulzující krkavici. Dokonce si všimnu, že se jí zrychlil tep, zatímco čeká, jak na její vyznání zareaguju.

Krkavice je velká tepna, která přivádí krev do mozku. Nachází se přibližně dva a půl centimetru pod kůží. Proříznutí krkavice má za následek smrt do zhruba deseti vteřin. Hrdelní žíla je ještě zranitelnější – leží přímo pod linií čelisti a dá se snadno proříznout ostrou čepelí.

Tuším však, že Daisy by podobné triviality o choulostivých žilách a tepnách v jejím krku nezajímaly. A tak ji raději uchopím za ruku.

Zdá se, že ji tento vývoj událostí potěšil. Soudím, že daleko víc, než kdybych jí nožem prořízl hrdelní žílu.

Daisy celou cestu brebentí, vykládá o škole a o svých kamarádkách. Poslouchám, pokyvuju hlavou a ve správných chvílích pokládám ty správné otázky. I když většinu doby myslím hlavně na to, jak moc se mi potí ruce. Snažím se v duchu soustředit na vyprahlou poušť, jenže je to dost fuška. Přitom Daisyina dlaň je suchá, hebká a dokonalá.

Ačkoli velice toužím být s ní, pocítím úlevu, když dojdeme ke schodům na verandu jejich domu a já jí můžu vrátit ten pětitunový batoh a stáhnout svoji zpocenou ruku. Co nejnenápadněji si ji otřu o džíny. Jako by snad mohla přehlédnout, že se mi na dlani vytvořila loužička.

Daisy bydlí v krásném domě – je dvoupatrový a čerstvě natřený světle modrou barvou, která ladí s jejíma očima. Patří ve čtvrti k těm novějším, takže na něm není znát zoufalá potřeba oprav jako na baráku, kde žiju já. Daisyina rodina je bohatší než naše a klidně bych se vsadil, že ji uprostřed noci neprobouzí hádky rodičů a zvuky nádobí tříštícího se o zeď.

„Takže,“ řekne. „Mockrát děkuju, že jsi mě doprovodil domů. A že jsi mi nesl batoh.“

„To nestojí za řeč.“

„Jsi tak zdvořilý.“ Zachichotá se, jako by ji ta skutečnost současně těšila i pobavila. Chovám se vždycky zdvořile, protože jinak by to pro mě mělo doma následky. „Býváš za všech okolností takový gentleman?“

Z jejího hlasu zaznívá jakýsi lehce provokativní podtón, až mě napadá, jestli ode mě něco nečeká. Že by snad chtěla, abych ji políbil? Posledních dvacet minut jsme se drželi za ruce. Pusa by byla přirozeným dalším krokem. Pro mě to ale není vůbec snadné. Zatím jsem s nikým nechodil a myslím, že ani Daisy ještě kluka neměla.

Popravdě řečeno jsem se líbal zatím jen jednou, a to jsem ani nechtěl. Ona políbila mě. Jenže jediní lidé, kteří o tom věděli, jsme byli já a ona. A teď už to vím jenom já.

„Tome?“

Zakloní hlavu a hledí mi do očí – evidentně chce, abych ji políbil. Přejedu jí prstem po linii brady. Její lehce našpulené rty září růžovým leskem. Pravděpodobně jsou hebké a hladké a… prokrista, proč už ji vlastně nelíbám?

„Hej, to je Tom Brewer?“

Když zaslechnu dunivý hlas, který se ozve zpoza rohu domu Driscollových, odskočím od Daisy na půldruhého metru. Trochu mě děsí představa, že kdybych nebyl takový posera, Daisyin táta by mě právě přistihl, jak líbám jeho dceru. Díkybohu za drobné milosti.

„Ahoj, tati.“ Daisy se na tátu nenuceně usměje. „Jsi doma brzo.“

Jim Driscoll se před námi tyčí v celé své výšce sto devadesáti centimetrů. Je hotová hora svalů, a kdyby mě viděl, jak líbám Daisy, nejspíš by mě přímo na místě zkopal do kuličky. Daisy má dva starší bratry, oba už jsou na vysoké, takže je jeho jediná dcera a tatínkova holčička. Bude ji chránit stůj co stůj.

Možná by ze mě ale nevymlátil duši, i kdyby nás přistihl při líbání. Vypadá spíš pobaveně. Kromě toho nejsem přece žádný chuligán. Kdyby na mém místě našel Slimáka, to by byla jiná.

„Mám dneska odpolední směnu,“ vysvětlí otec Daisy. „Jenom jsem se domů zaskočil převléct a dát mámě pusu.“

Daisy znechuceně nakrčí drobný nosík. „No fuj, tati. Příliš mnoho informací.“

Její táta se bouřlivě rozesměje. „Tak tobě to připadá nechutné? Nemám pocit, že by se tady Tomovi líbání nějak hnusilo.“ Mrkne na mě. „Že ne, Tome?“

Kdybych se v tu chvíli mohl zavrtat do země, vůbec bych neváhal.

Táta ji ignoruje. „Tak co, Tome?“

„Jo, dobře,“ zamumlám. „Výborný nápad.“