Upozornění

Toto dílo obsahuje explicitní sexuální scény, brutalitu, násilí a sexuální napadení hlavní postavy. Objevují se zde zmínky o nedobrovolném sexu a stěžejním tématem Růže v okovech je obchodování s lidmi a jejich držení v zajetí. Součástí příběhu jsou úmrtí vedlejších postav a témata jako nucená sterilizace a mučení. Pro důkladnější výčet varování prosím navštivte

www.juliesotowrites.com.

Přeložila Anna Volšová

ROSE IN CHAINS

Copyright © 2025 by Julie Soto

Translation © Anna Volšová, 2026

Inner Flap Illustration © byndebondry

ISBN 978-80-284-1548-8

Pro sobotní holky…

ČÁST PRVNÍ

Někteří z nás prohlašují, že zdroj magie je v krvi – v srdci –, ale já se domnívám, že to je příliš jednoduché vysvětlení. Copak magii vědomě nepřivoláváme? Myšlenkami? Svými záměry?

Budu za to viset, já vím, ale věřím, že zkrocením síly naší mysli svá kouzla pozvedneme nad úroveň předků. Říkat, že těžíme ze srdce, je příliš jednoduché.

Ano, ti z nás, kdo někdy milovali, milovali srdcem – ale také díky vědomému odstavení rozumu.

–PRVNÍ SPISY VINDECCIHO, ZHRUBA ROK 1507, NĚKDY ZAPISOVÁN TAKÉ JAKO ROK 8 P. V.

(PŘED VINDECCIM)

KAPITOLA 1

BRIONY PŘIPADALO ZVLÁŠTNÍ, že necítila, když její bratr zemřel. Rachocení hroutící se ochranné bariéry jí rozechvělo žebra a pod špičkami prstů jí skřípal kámen, jak křečovitě svírala hradní římsu, z níž hleděla na trosky země Evermore – ale když zemřel Rory, v hloubi duše necítila nic.

Jako jeho dvojče se nesčetněkrát napojila na vlákno, které mezi nimi vedlo – když byl zraněný nebo potřeboval pomoct. Briony po vláknu zašmátrala i teď, pátrala v hrudi po magické tepně, jež byla vyhrazena pouze Rorymu. Odpovědělo jí jen temné ticho. Na druhou stranu žádnou zlou předtuchu neměla ani před čtyřmi lety, když padl jejich otec. Její matka zemřela dřív, než z ní Briony vyřízli.

Sotva se však necelou půl míli od nich uprostřed letního odpoledne vzedmulo mračno prachu a ticho, které ji a Cordelii obestíralo, se zvrhlo v hřmotný chaos, Briony poznala, že je Rory mrtvý.

Jeho ochranná bariéra kolem hradu padla. Byl mrtvý.

A přesto to její duši nerozervalo vedví.

Briony pozorovala, jak se měsíc vzdaluje od slunce, zatmění skončilo stejně rychle, jako začalo.

Zvláštní, pomyslela si otupěle.

„Ne…“ zašeptala Cordelia.

Briony pohlédla vpravo a všimla si, že bledé konečky prstů, které si její přítelkyně přitiskla ke rtům, jsou téměř průsvitné. Vítr Cordelii vehnal kaštanové vlasy do očí, jako by se ji pokoušel toho pohledu ušetřit. Z druhé strany k balkonové římse jako v transu přistoupila Anna a otevřela ústa. Na brnění se jí ve slunečních paprscích zablyštěla purpurová růže, rodový znak.

Briony pohlédla zpět na oblak prachu a popela, který se rozpínal výš a výš a chystal se pohltit měsíc i slunce ve vzájemném tanci. Jeho odraz viděla i vlevo na hladině jezera.

Poslední dračice mávala dlouhými a hubenými křídly a odlétala zpátky na sever, pryč od lidské vřavy na bitevním poli.

„Zůstaňte tady,“ řekla Anna a rychle se rozběhla k balkonovým schodům. Pak si to rozmyslela a obrátila se. „Ne… Měly byste jít dovnitř. Najděte si bezpečné místo a tam počkejte.“

Briony na ni zůstala zírat. Cordelia přidušeně vzlykla.

Anna z Briony nespouštěla oči a ta viděla, jak její strážkyni víří hlavou plány a strategie. Anna by správně měla zůstat po Brionině boku; když ji jako miminko držela v náručí, přísahala jejímu otci, že za Briony položí vlastní život.

Než si to stačila promyslet, seběhla ze schodů.

Briony se obrátila zpátky k oblaku prachu a uvažovala, jestli obsahuje části jejího bratra. Bratra, který měl být tím, kdo tuhle válku ukončí. Bratra, jehož příchod předpovědělo proroctví.

Vtom zalapala po dechu, jako by byla představa nenaplněného proroctví políčkem, který právě teď potřebovala.

Rory byl mrtvý. Roztřeseně se nadechla a do očí jí vstoupily slzy. Představovala si, jaké to musí být na frontě. Tisíce vojáků právě zjistily, že jejich dlouho chovaná naděje, jejich „dvojitý dědic“, byl nakonec taky jen člověk.

Setřásla z ramen plášť. Při útěku jí nebude nic platný. To ostatně ani střevíčky a nabírané hedvábné šaty, ale na převlékání nebyl čas.

Už stála jednou nohou na schodech, když ji Cordelia popadla za zápěstí a táhla zpět. „Kam jdeš?“ V hlase jí zaznívala panika. „Musíme se schovat!“

Briony položila ruku na kamarádčino zápěstí. „Když se schováme, zůstaneme tu samy,“ řekla bezvýrazně.

Cordelia vykulila modré oči. A vzápětí povolila sevření. Briony se obrátila, rozběhla se ze schodů a lehké kroky její přítelkyně ji následovaly.

Kapitola 2

O šest hodin dříve

BRIONY SEDĚLA U STOLU VE SVÉ LOŽNICI a upřeně zírala na páru, která se jako tančící plameny kroutila nad čajovým šálkem. Roztržitě kmitla prsty, představila si oblíbenou vrbu na břehu jezera a pak pozorovala, jak se pára podvoluje jejímu přání, jak stoupá, formuje se do tvaru kmene a hned nato ve stovkách paprsčitých prutů spadá k hladině a líbá ji.

Když už nedokázala přijít s kouzlem, které by napravilo celý svět, někdy pomáhalo ovládat něco nepodstatného. Z páry nad šálkem dokázala vytvořit pěkný obrázek, přestože obrázek před hradbami zdaleka tak pěkný nebyl.

V duchu uchopila vibrující magické vlákno mezi očima. Průhledný závoj nad horkým čajem se převalil, zformoval se do podoby jezera a Briony ho myšlenkou doplnila o siluetu chlapce štíhlé postavy, usazenou u kmene stromu. Zrovna mu do rukou přimyslela knihu, když vtom se otevřely dveře. Briony se lekla a vrba zmizela, z šálku se zase normálně kouřilo.

Prudce se otočila, jako by ji někdo nachytal při činu. Ve dveřích stál Rory.

„Už je čas?“ zeptala se a pohlédla na hodiny.

„Ne, jen jsem… tě přišel navštívit.“

Briony se zašklebila. „Nedělej to.“

„Co nemám dělat?“

„Neříkej sbohem.“

„Dobře, neřeknu.“

„Fajn.“

Zachvěly se mu rty. Jako dvojčata měli stejně tvarovanou pusu, stejné hnědé oči, stejně kaštanové vlasy. On měl širší nos, spíš jako otec, a ona matčiny vlnité lokny, ale jinak byly rozdíly v jejich zevnějšku drobné.

Rory si zahákl palce za okraj přiléhavých kalhot, které si nechal ušít do bitvy. „Ale asi bych tě měl varovat, že Didion se rozloučit chce. Nejspíš ti chce říct víc než jen sbohem…“

Briony zasténala a zvrátila hlavu k vysokému stropu. „Můžeš za to ty,“ opáčila. „Kdybys Cordelii nepožádal o ruku, Didionovi by se v hlavě nezačaly rojit takové nápady.“

Rory padl na její postel. „Podle mě se mu spíš v hlavě vyrojily poté, co jsi s ním začala chodit na půlnoční procházky…“

Zalapala po dechu. „Kdo ti o tom řekl? Bylo to před rokem a byly to jen procházky, nic víc!“

Rory se jí zadíval do očí. „A to jste pro ně nenašli vhodnější denní dobu?“

Briony se kousla do rtu. „No dobře, tak jsme možná dělali i něco jiného…“

Rory si zacpal uši. „Nic neříkej.“

„Ale přísahám, že moje počestnost je nedotčena.“

Svalil se na záda a pevně zavřel oči. „Už dost, snažně tě prosím.“

Briony se se smíchem svalila na druhou stranu postele. „Je tu ještě někdo další, kdo se chce rozloučit? Nějaký nápadník, o němž nevím?“ Načechrala si rozevláté letní šaty kolem nohou.

Rory se usmál, ale vzápětí mu úsměv z tváře stekl jako vosk. „Nevím. Je tu snad někdo?“ zeptal se tiše.

Zajíkla se. „Jak to myslíš?“

Pátravě se jí zadíval do očí. „Kdo si získal tvou přízeň, když ne Didion?“

„Nikdo,“ odpověděla kvapně vysokým hlasem. „Je… je válka, Rory, jestli sis nevšiml. Copak má někdo na něco podobného čas?“

„No, někteří z nás si čas najdou celkem snadno. Každopádně po dnešku bude možná všechno jinak.“ Posadil se a ona sledovala jeho prsty, jak si pohrávají s koženou šňůrkou, kterou si obvykle schovával pod košilí; byl na ní zavěšen stříbrný přívěsek, jenž kdysi patřil jejich matce.

Když přišla řeč na možné vítězství, byl Rory vždycky velice pokorný. Jako by proroctví nestavělo do role vítěze právě jeho. Jako by si tak úplně nevěřil.

„Ano. Dnešek možná všechno změní.“ Natáhla se přes postel a chytila ho za ruku. „Chceš si to znovu projít?“

Vzhlédl k ní a přikývl. Uvědomila si, že takhle to s nimi bude vždycky.

Když ji otec první den školy požádal, aby na Roryho dávala pozor, nechápala, proč by na šestnáctiletého bratra-dvojče měla dohlížet. Neměl by spíš on dávat pozor na ni?

„Možná bude mít potíže v předmětech, v nichž ty vynikáš,“ řekl tehdy otec. „Bylo by dobré, kdyby bomardští studenti neviděli, jak budoucího krále Evermoru předčí jeho sestra.“

Briony tomu plně neporozuměla, dokud nepřišly výsledky prvních zkoušek a otec po ní nezačal chtít, aby si s Rorym vyměňovala celé úkoly. Během příštích pěti let často padaly hodiny a hodiny její práce do klína bratrovi a ona si musela vystačit s jeho mizernými výplody.

Nikdy to otci neodpustila, ani po jeho smrti.

Briony se zhluboka nadechla, stočila prsty do dlaně a přičarovala si do ruky lahvičku s vodou. Podala ji Rorymu.

„Tohle je voda z jezera. Tatáž voda, kterou máme v hradní studni a v Eversunské škole.“ Briony polkla a pomyslela na tisíce eversunských rodin, které ve škole našly útočiště, než skončí válka. „Až dokončíš ochranná kouzla, nalij si tuhle vodu na ruce a poslední kapku si kápni na jazyk. Jezero, hrad Claremore i školu tak bude chránit jednotný štít spojený tvou osobou.“

Rory si od ní lahvičku vzal a přikývl. „Mimochodem, generálu Meersovi se ten plán nelíbí.“

„Nerozumí mu. Není Rosewood,“ odpověděla Briony.

Rosewoodovská pokrevní linie se vyznačovala silnými ochrannými kouzly – štíty, ochrannými bariérami, opevněním. Podle Briony i jejího otce proto byli předurčeni k tomu, aby vládli. Jejich otec, děd a všichni jejich mužští předkové byli velebeni jako mírumilovní vládci. Rory byl za víc než pět set let první Rosewood, který poznal válku.

„Generál dává přednost útočné magii. Má to v popisu práce,“ pokračovala Briony. „Jenže tvou povinností krále a Rosewooda je chránit náš lid.“

„To, co z něj zbylo,“ hlesl Rory a v hlase mu jasně zaznívalo vyčerpání.

Během čtyř let války byli zatlačováni víc a víc na jih, ztráceli území i lidi. Ale Bomard ve skutečnosti nelačnil po území. Nelačnil ani po zajatcích, které po cestě bral – přestože pro mocichtivé Bomarďany to byl další přínos. Chtěl Roryho. Chtěl skoncovat s dvojitým dědicem.

Briony položila ruku na jeho. „Brzy bude po všem. Dnešek je osudový.“

„A co když ne?“ zeptal se překotně Rory. Hleděl na ni prosebnýma očima.

„Je.“ Briony zněla sebejistěji, než se cítila. Povzbudivě se na bratra usmála. „Zatmění. Všichni vědí, že to přijde dneska. Až slunce v noci zazáří, zvítězí ten, kdo této zemi přinese konec války…“

Rory se od ní odvrátil. „Vůbec mi tady to proroctví nerecituj. Je to šest set let starý nesmysl.“

Vstal a přešel k oknu u jejího psacího stolu. Briony se dívala, jak se naklonil přes římsu jako dítě, které si touží jít hrát ven. Přejela prsty po přehozu na posteli a přemýšlela o starém proroctví, které Roryho už čtyři roky strašilo.

Až slunce v noci zazáří, zvítězí ten, kdo této zemi přinese konec války. Právoplatným vládcem světadílu se stane dědic, dědic dvojitý.

Proroctví pocházelo z doby před víc než půl tisíciletím. Když se nenaplnilo po skončení Morelandské občanské války, která kontinent rozštěpila na Evermore a Bomard, mnozí na něj zapomněli. Jenže před čtyřmi lety, když vypukl nový konflikt, všichni začali přemýšlet, jestli není tím vyvoleným právě Rory.

Briony pohledem sklouzla k papírům a korespondenci na stole – v dopisech, které jí přišly zpět ze zemí v zámoří, stálo, že pomoc poslat nemohou, ale že Rosewoody i příslušníky jejich dvora vřele přivítají, pokud se dají na ústup; dále tu ležela stránka z Deníku s denním shrnutím novinek z celého království; vítězný proslov, který napsala pro Roryho; mapy s polohou všech bezpečných útočišť Eversunů.

Odkašlala si. „Musíš ji zabít,“ řekla tiše. „Musí to skončit. Nadobro.“

Briony ani nemusela vyslovit jméno Mallowová, a stejně se jí v hrudi usídlil chlad.

Rory stiskl rty. „Já vím.“

„Když nezabere nic jiného, budeš muset použít Zástavu srdce…“

„Já vím, Briony,“ přerušil ji ostře. Odfrkl si. „Promiň. Já… udělám to. S generálem Meersem jsme cvičili na…“

Nedořekl to. Briony nechtěla vědět, která drobná zvířata a ptactvo v okolí Claremore mizí.

Zástava srdce byla v Evermoru zakázaná. Ze všech kouzel srdeční magie si Zástava, totiž rozdrcení srdce přímo v hrudi svého nositele, na mágovi žádala nejvyšší daň. První zmařený lidský život člověku rozerval srdce a každé další zabití se zařezávalo hloub a hloub. Rory se tohle složité kouzlo musel naučit od píky, protože srdeční magii používali jen Bomarďané. Mentální magii zase používali jen Eversunové.

Právě tohoto rozdílu mezi oběma zeměmi se chytila Veronika Mallowová. Bomard se pod její vládou zradikalizoval a uvěřil, že myšlenková magie Eversunů je totéž co ovládání mysli, nikoli to, čím byla ve skutečnosti: magií, která pouze nakládá s jiným zdrojem síly. Mezi těmito dvěma metodami byly rozdíly – takže srdeční mág nikdy nedokázal plně ovládnout určitá myšlenková kouzla a naopak –, nicméně opravdu klíčový rozdíl tkvěl právě ve zdroji magie. Kouzla živená myšlenkami nevysilovala tělo, zatímco kouzla vycházející ze srdce si po fyzické stránce vybírala vysokou daň. Srdeční čarodějové se proto odjakživa spoléhali na zvířecí spřízněnce, kteří jim poskytovali sílu, aby vydrželi déle.

Nebo hůř.

Pod vlivem Veroniky Mallowové někteří Bomarďané v tomto ohledu zašli ještě dál. Proč používat zvířata, když lze využít jiného člověka? Mágovo srdce přece poskytne mnohem více síly než to zvířecí, a když se vytvoří pouto – pouto srdečního pramene –, dotyčný se zcela vyhne vyčerpání vlastního srdce.

Za oknem se ozvalo zavřeštění a oba v napjatém tichu pozorovali spřízněnkyni Veroniky Mallowové, jak na obloze mává černými křídly. Poslední drak známého světa, stvoření, jehož jméno pohltil čas, nad krajinou začal kroužit už za úsvitu.

Byly časy, kdy Briony Bomarďanům nezazlívala, že Mallowovou následují. I ona by možná svěřila svou důvěru někomu, kdo si dokáže vytvořit pouto s posledním drakem. Nemluvě o nezměrné síle, kterou Mallowová z tohoto pouta čerpala – mocná kouzla a přístup ke schopnostem, které by srdeční mág prostřednictvím obyčejnějších zvířat, ba dokonce ani prostřednictvím pouta srdečního pramene, nikdy nezískal. Tím, že se Mallowová spojila s drakem, by se mohla dožít dvojnásobného věku, stejně jako poslední čaroděj, jenž se s drakem spojil. Pán draků, jak byl nazýván v historických knihách, se dožil více než sto padesáti let. Ale Mallowová si spojením s drakem nezajistila jen dlouhý život. Všeobecně se vědělo, že díky dračí magii dokáže číst myšlenky, což byla schopnost až doposud přisuzována pouze nejzkušenějším myšlenkovým mágům.

Pozorovali, jak dračice plachtí vzduchem, dokud zase nezmizela za oceánem.

Rory se odvrátil od okna a Briony se vzpamatovala. Bratr na ni hleděl týmž pohledem, jako když v mládí potřeboval poradit s odpovědí na lektorovu otázku.

„Věříš, že se to proroctví týká mě? Opravdu tomu věříš? V hloubi srdce, Briony?“

Briony se ani nepohnula a bez sebemenšího zachvění hlasu odpověděla: „Ano.“

Rory v jejím obličeji pátral po zaváhání, ale ona ho neukázala.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Briony nadskočila.

Rory si povzdechl. „To bude Didion.“

Stáhla koutky a zamračila se.

Rory se rozesmál. „Nebuď na něj zlá!“ pokáral ji. „Co ty víš, možná dneska umře.“

„Takové věci neříkej.“

„Vždyť je to pravda!“ Rory odběhl ke dveřím a otevřel je. „Že mám pravdu, Dide?“

Ve dveřích ostýchavě přešlapovala Didionova štíhlá, vytáhlá postava.

„V čem máš mít pravdu?“ zeptal se a pohlédl na Briony a Roryho zpod hřívy rozcuchaných tmavých vlasů.

„Že možná dneska umřeš,“ odpověděl stroze Rory.

„Ach tak. Ano. Velmi smutné.“

Briony zvedla oči v sloup a napřímila se na posteli. „Jsem ráda, že máte oba tak věcný pohled na život.“

Didion se usmál a odkašlal si.

Rory spráskl ruce. „Musím najít Cordelii. Je v pořádku, když vás tu nechám bez dohledu?“

Briony otevřela ústa k protestu, ale Rory už byl napůl ze dveří.

„Byli jsme spolu o samotě nesčetněkrát,“ zasmál se Didion.

Rory se chytil zárubní a nakoukl zpátky do pokoje. „Jestli budeš říkat takové věci, tak dneska umřeš najisto.“

Briony na něj houkla a Didionova olivová pleť se zbarvila do růžova.

„Jako by ses sám zrovna nechystal být s někým o samotě a bez doprovodu!“ křikla Briony. Hodila po bratrovi jeden z polštářů. Ten jen švihl zápěstím a v letu polštář rozpůlil. Všude se rozlétlo peří a Rory v oblaku chmýří zmizel.

Briony s brbláním obrátila dlaně k hrudi, shromáždila peří a nasměrovala ho do odpadkového koše.

Když bylo v pokoji zase uklizeno, ocitla se téměř po roce s Didionem o samotě. Rozhlížel se po její ložnici, zkoumal psací stůl a obrazy rozvěšené po stěnách.

„Máš tu pohodlí?“ zeptal se a pozvedl husté obočí.

„Líbí se mi tu. Stýská se mi po Biltmorském paláci, ale co nadělám?“ Pokrčila rameny. A okamžitě se zastyděla. „Co nadělám“ – znělo to, jako by o pobřežní sídlo přišli při hodu mincí, a ne při obléhání.

Zastavil se pohledem u jejího šálku. U šálku s čajem, jehož páru ještě před deseti minutami přetavila do vzpomínky na úplně jiného chlapce. Přidržel ukazováček nad tekutinou a znovu ji ohřál. Když jí šálek podával, kouřilo se z něj.

„Tumáš,“ řekl s plachým úsměvem.

Briony se musela ovládnout, aby se nezašklebila, když šálek přebírala a Didion se posadil vedle ní na postel.

„Už je to věčnost, co jsme spolu byli sami,“ řekl Didion.

Briony přikývla. Byl to její nápad. Jakmile stres na strategických poradách a napětí uvnitř zámeckých zdí přerostly únosnou míru, chodívali se s Didionem procházet kolem přístaviště u Biltmorského paláce, aby unikli slídivým pohledům a zvědavým uším. Naslouchal jí, když se mu svěřovala s tím, co jí vadí na strategiích generála Meerse, a netrvalo dlouho a jejich procházky končívaly jemnými polibky, jako když ještě chodili do školy. A polibky postupně přešly v ruce pod oblečením.

Didion byl něžný a trpělivý. Jeho ruce trávily hodiny hledáním toho správného místa mezi jejími stehny, ale sotva ho konečně našly, rychle ho zase ztratily, takže když se Briony zeptal, jestli se jí to líbilo, jen se usmívala. Snad by se jí to mělo líbit… víc. V to aspoň doufala. Možná kdyby se do toho vložila postel, bylo by všechno jednodušší, ale ona Didiona do postele pustit odmítala. Jakožto sestra krále už tak Didionovi dovolila spoustu věcí, které by měly příslušet pouze manželovi.

S nápadem dát si přestávku přišla sama poté, co museli ustoupit z Biltmoru, ačkoli jinak by byl Didion snadnou volbou. Bezpečnou. Příjemnou. Její otec by býval měl radost, kdyby ji viděl provdanou za Didiona Winchestera. Její bratr také. Briony se často ptala sama sebe, proč po snadném, bezpečném a příjemném řešení netouží.

„Doufal jsem, že bys mi dnes mohla projevit přízeň,“ řekl a díval se na ruce.

Briony usrkla čaj, aby získala čas, a pozorovala, jak Didion krouží palci. „Prosím?“

„Třeba bys mi dnes mohla do boje půjčit svou brož?“

Rychle se dotkla stříbrné spony. „Patří mé matce,“ řekla kvapně a nehleděla na to, že právě použila přítomný čas. „Nikdy jsem ji neodložila. Nedokážu se s ní rozloučit, promiň.“

„Ne, samozřejmě, chápu,“ vykoktal. „Brož tedy ne. Co třeba pramen vlasů?“

„Ty… ty také patří mé matce,“ zavtipkovala nemotorně. Všechny portréty Brioniny matky se vyznačovaly nápadnou podobou s její nyní pětadvacetiletou dcerou – což byl shodou okolností věk, v němž její matka zemřela, když rodila Briony a Roryho. „Já ne…“ Briony si odkašlala. „Je to nutné? Nemůžu ti prostě popřát hodně štěstí? Tobě i bratrovi?“

Přikývl a trochu zčervenal. „To je v pořádku. Jen jsem doufal… Totiž, kdybych věděl, že se mám doma ke komu vrátit…“

„Vrátit?“ zasmála se. „Vždyť nebudeš ani míli odsud…“

„Pokouším se tě požádat formálně, ale vůbec mi to neusnadňuješ.“ Prohrábl si rukou tmavé vlasy.

„Není o co žádat,“ prohlásila pevně. „Dokud nebude po všem, nemůžeme vědět, jestli nebudu muset být užitečná jiným způsobem.“

Ostře se na ni podíval. „Máš na mysli mírovou smlouvu podloženou sňatkem? To by ti Rory neudělal.“

„Neměl by na vybranou! Už čtyři roky nemyslí na nic jiného než na bojovou taktiku, ale po dnešku bude muset začít myslet jako král Evermoru.“ Odložila šálek a vzpomněla si na mladíka z páry. „Mezi Bomardem a Evermorem už proběhlo spoustu svazků, aby byl udržen mír.“

„Jen z toho nebuď tak nadšená,“ zabrblal Didion.

Vyštěkla na něj: „Cože?“

Povzdechl si a zvedl se z postele. „Briony, jen mi prosím řekni, že budeš ráda, když to dneska přežiju. O nic víc tě nežádám.“

„Samozřejmě že budu ráda, když to dneska přežiješ…“

„Báječné. Díky,“ řekl. A než se zmohla na další větu, byl venku ze dveří a s tichým klapnutím je za sebou zavřel.

Zaúpěla a svalila se naznak na postel. Nebyla vyhýbavá schválně. Kromě dvou sestřenic byla jedinou ženou z rodu Rosewoodů, která mohla být obětována pro politické manželství. Rory na to asi moc nemyslel, ale politické manželství by po dnešku mohlo být pro znovunastolení důvěry velice užitečné. Mezi bomardskými nástupnickými rodinami byly mnohé, které krvežíznivě neprahly po pomstě. Její sňatek s některým mladým Bomarďanem z nástupnické linie by nemusel automaticky představovat život v utrpení.

Mezi těmi, s nimiž chodila do školy, byli i tací, kteří sice na Eversuny shlíželi spatra, ale vyloženě odporní nebyli. Finn Raquin s tmavou pletí a ještě tmavšíma očima byl sám poloviční Eversun; jeho rodiče uzavřeli právě takové strategické manželství. Nejstarší muž z rodiny Raquinů byl čtrnáctý v pořadí na nejvyšší mocenskou pozici Bomardu – Stolec. Finn byl nevychovanec, ale nebyl zlý.

Zlo mělo tvář Canninga Trowa. Už na pohled byl odpudivý, měl oči daleko od sebe, bledou pleť a jeho duše byla pustá. Bylo pravidlem, že na temných školních chodbách se mu každý vyhýbal. To, že se tvářil, jako by mu škola patřila, bylo dáno prostou skutečností – opravdu mu patřila. Jeho matka byla třetí v pořadí na Stolec a rodina jeho otce vlastnila celou horu, do níž byly vytesány prostory Bomardské školy.

Pak tu bylo několik mladých mužů, kteří se chovali krutě, jen když to pro ně bylo výhodné, například Lorne Vult a Liam Quill, přestože se proslýchalo, že zrovna Liam Quill projevuje vetší zájem o Lornea a Finna než o prodloužení rodové linie – ačkoli jeho otec byl šestý v pořadí.

A nakonec tu byl někdo daleko hůře čitelný. Většinu času byl ledově chladný a roztával jen v těch nejpodivnějších situacích. Měl silné ruce a zastřené oči, prohnaná ústa a obratný jazyk. Vzbuzoval v jejím nitru strach a nejistotu stejně jako touhu.

Briony takové myšlenky zahnala. Nemělo smysl se jimi zaobírat.

Vzhlédla k šálku. Čaj znovu vystydl. Pára byla ta tam.

O pár hodin později stála Briony na nádvoří a přihlížela, jak bratr líbá její nejlepší kamarádku na rozloučenou. Cordelia Roryho objímala mnohem vášnivěji, než bylo považováno za vhodné, ale v těchto temných dnech už nezbývalo moc lidí, kterým by na vhodném chování zvlášť sešlo.

„Jak nechutné,“ ozval se hlas po její levici.

Briony se na sestřenici Finolu zašklebila. Ta si natahovala rukavice a naoko se nad Roryho a Cordeliiným projevem náklonnosti pohoršovala.

Briony se uchechtla. „I tebe to jednou čeká, neboj.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ odpověděla Finola a mrkla na ni. Přehodila si medově zlatý cop přes rameno. „Uvidíme se, až to skončí, jo?“

Briony přikývla. Finola odběhla do rohu nádvoří, což bylo jediné místo na hradě, odkud se člověk mohl přenést portálem. Briony by hrozně ráda věděla, kam má Finola namířeno, ale ke svému zklamání neměla k informacím tohoto typu přístup.

Napravo od ní tiše hovořil generál Billium Meers s Annou Wevinovou, Brioninou osobní strážkyní. Co tak Briony vypozorovala, byla Anna kromě Finoly jedinou ženou, k níž generál Meers choval respekt. Zcela jistě ho nechoval k Briony – v dobách, kdy sedávala na strategických poradách, se snad pokaždé dostali do sporu. Generál prosazoval agresivní útok, který hraničil s bezohledným riskováním, a Briony vždycky Rorymu bryskně připomínala roli obrany, štítů a ochrany lidu. Během posledních dvou let však generál Meers Roryho přesvědčil, že by se vojenských porad měli kvůli vyšší bezpečnosti a efektivitě účastnit pouze nezbytní poradci, a Briony tak byla vykázána. Teď ji Rory o všem zpravoval soukromě. Býval ji mohl jmenovat poradkyní, ale neudělal to a ona sama by takovou věc nenavrhla.

Anna generálovi zasalutovala a zaujala místo tři kroky za Briony, kde stávala po celý Brionin život. Generál Meers na Briony letmo kývl a ona ho na oplátku probodla pohledem.

Zato generálův syn se od svého otce snad nemohl víc lišit.

Sammy Meers, mladík s nazrzle hnědými vlasy, růžovými tvářemi a veselýma modrýma očima, přistoupil k Briony. Poklonil se až k zemi, a než stačila ucuknout, popadl ji za ruku.

„Slečno Briony Rosewoodová,“ řekl hlasitě, „ačkoli jste mi dnes věnovala svou přízeň, nemohu ji přijmout.“

Briony mu vyškubla ruku z dlaní. „Nech toho!“ zasyčela a tváře jí zrůžověly, když si všimla, jak Didion nad Sammyho teatrálností zvedá oči v sloup.

„Vím, že byste si přála, abych vás po svém návratu požádal o ruku,“ pokračoval Sammy a křičel přitom na celé nádvoří, „avšak mé srdce patří jiné.“

Sammy přes Brionino rameno upřel zamilovaný pohled na Annu, která byla o dvacet let starší než on. Hluboce se uklonil.

„Prosím, odstup od princezny,“ pronesla Anna suše.

„Ach, jak miluji toto naše drobné flirtování,“ řekl Sammy a zamával řasami. Mrkl na Briony a zamířil pryč, aby se připojil k zástupu vojska za branami. Tam uchopil eversunský prapor – purpurovou růži, znak její rodiny, vévodící bílému poli.

Briony se rozhlédla po nádvoří, po bezstarostných tvářích vedoucích uvolněné rozhovory. Všude to vzrušeně šumělo – lidé věděli, že dnešek je předurčený proroctvím a že dlouhé čtyři roky války, která se rozpoutala po smrti jejich otce, krále Jacquela, budou brzy u konce. Až se Rory prokáže jako onen prorokovaný dědic, rozšíří se jeho panovnictví na obě království.

Briony se pokoušela dát průchod téže lehkosti, snažila se uvolnit. Měsíc se zvolna blížil ke slunci, jak bylo předpovězeno. Oblohu proťal dračí skřek. A všichni pokračovali v klábosení a objímání a naposledy si připíjeli.

Když nastal čas, aby vojsko odtáhlo, přistoupil k ní Rory a chtěl ji obejmout.

„Ne,“ řekla. „Není třeba.“

Spustil paže a zamračil se na ni. „Briony.“

„Uvidíme se za pár hodin,“ pronesla pevně. „Všechno, co bychom si teď říkali, by bylo zbytečné.“

Dotkl se čelem jejího čela. „Brzy na viděnou, Bany.“

„Připravím hostinu, Oly,“ vrátila mu Briony přezdívku z dětství.

Mrkl na ni a pak se vyšvihl na koně, aby vyvedl své muže z nádvoří.

Didion na ni ještě jednou pohlédl a pak vyjel za ním.

Anna si stoupla vedle Briony. „To jste tomu nebohému Didionovi nemohla dát alespoň nějakou maličkost?“

Cordelia se uchechtla.

Briony se dopálila. „Jak jsem řekla, není třeba,“ odsekla a založila ruce na prsou. „Do setmění jsou zpátky.“

Hradní brána se za vojskem zavřela a Briony se s Annou a Cordelií v závěsu vydala na balkon vyhlížet a čekat.

Cosi zakrylo slunce a svět na okamžik potemněl. Briony vzhlédla, aby se podívala, jestli už začalo zatmění.

Nad hradem tloukla křídly černá dračice, ale dotknout se jich přes Roryho ochrannou bariéru nemohla.

Stvoření zavřeštělo a ten zvuk Briony projel až do morku kostí.

Kapitola 3

BRIONY MĚLA POCIT, ŽE JÍ SRDCE vyskočí z hrudi. S dupáním seběhla po schodech z balkonu a ani si nestačila promyslet, jestli v tu chvíli není klíčové zůstat potichu. Tři kroky za sebou slyšela Cordeliino prudké oddechování. Doběhly na otevřenou galerii ve třetím patře.

Proletěla kolem jednoho oblouku, u dalšího se zastavila a vyhlédla k jezeru. Oblak prachu a kostí se nachýlil ke straně, zvolna odplouval pryč a měsíc se posledním polibkem rozloučil se sluncem. Po drakovi nebylo na obzoru ani památky. Shlédla na nádvoří a krev jí ztuhla v žilách.

Branou dovnitř vtrhla řeka tmavomodrých plášťů, které se vzápětí rozdělily na jednotlivé proudy.

Muži Veroniky Mallowové byli uvnitř.

Cordelia při tom pohledu zalapala po dechu.

Několik Bomarďanů se potýkalo s ubohou hrstkou stráží a sloužících, kteří zůstali na hradě, zato někteří vpadli přímo do hradu, jako by měli to nejprostší zadání – zmocnit se vlajky.

Z třicetimetrové výšky Briony viděla, jak muž v modrém plášti švihl prsty, jakási služebná se chytila za krk, kolem se rozstříkla krev a dívka padla k zemi.

Briony napadlo, jestli to nebyla Sofia, její komorná.

V hlavě měla zeď. Zatímco Cordelia se vedle ní zalykala zděšenými vzlyky, Briony připadalo, jako by jí mezi mozkem a očima vyrostla barikáda, která jí zatím bránila plakat. Možná to způsobovala i přehrada v krku, která znemožňovala tělu a mozku, aby spolupracovaly.

Briony pozorovala téhož muže, jak se blíží k hradnímu lokajovi, a to už se naklonila přes římsu a natáhla paži k soše Vindecciho, duchovního otce myšlenkové magie, která stála na nejvyšší věži. Trhla paží a dívala se, jak se svatořečený učenec vlivem jejího kouzla sesouvá z podstavce po šikmé střeše. Když padal, Briony o sebe tleskla dlaněmi a mramorová socha se roztříštila. Navedla velký kus kamene na muže, který se zrovna napřahoval, aby lokajovi podřízl hrdlo. Kámen muže trefil do ramene. Muž bolestí vykřikl a zvrátil hlavu dozadu.

Briony ho poznala. Reighven. Jeden z nejlítějších vojáků Veroniky Mallowové, který se navíc od chvíle, kdy v Bomardské škole vypukla válka, osobně zajímal o Briony. Za neklidných nocí ji strašila jeho tvář.

Zbylé úlomky kamene popadaly kolem něj, některé trefily další modré pláště. Útoky na služebnictvo i proudění do hradu rázem ustaly. A pak se padesát párů očí obrátilo vzhůru.

Briony stáhla Cordelii zpět o vteřinu později.

Už věděli, kde je hledat.

Popadla Cordelii za ruku a utíkaly. Bylo nezbytné dostat se pryč z tohohle patra a z téhle části hradu.

Táhla je bludištěm služebních místností a chodeb, které si vybavovala jen matně. Vyběhly o půl schodiště výš, přeběhly nad místnostmi, kde se pravděpodobně nacházely kuchyně, a pak zase seběhly do chodby na jezerní straně. Někde tu bylo skryté úzké schodiště, díky němuž se služebnictvo mohlo rychle pohybovat mezi podlažími. Jen si musela vzpomenout, za kterou zdí je ukryté. Cestou minuly mnoho míst, kde kdysi s Rorym cválali jako koně a učili se navzájem kouzlům, která byla určena starším dětem. I když myslela na bratra, přehrada v krku držela pevně.

Kde je jeho tělo?

Proč se proroctví nevyplnilo?

Proč mu dovolila, aby se cítil neporazitelný?

Před nimi se ozvala rána, přímo za dveřmi, k nimž utíkaly. Zvuky vybuchujícího kamene a tříštícího se dřeva. Briony s Cordelií prudce zastavily. Brionin mozek jako by vynechal jeden schod. Právě tím směrem mířila. Byl to jediný směr, kterým si byla jistá.

A náhle Cordelia táhla Briony. Pozpátku klopýtala ve stopách své přítelkyně, pak se skrčily do výklenku a skočily do skříně na ložní prádlo.

Dýchaly moc nahlas.

To byla jediná věc, na niž Briony dokázala myslet, když se dveře vedoucí na schodiště hřmotně rozlétly a do chodby se vyvalili muži, kteří do hradu pronikli jako první.

V duchu uchopila magické vlákno vycházející z její hlavy, zatáhla a donutila své srdce zpomalit. Pak vzala Cordelii za zápěstí, přejížděla jí palcem přes tepny a zpomalila i chod jejího srdce.

Teď dýchaly tiše a ona slyšela jen pleskání bot o kámen.

„Vezmi si Gainse a prohlídněte každý pokoj. Všechny seberte.“

Když Briony uslyšela ten hlas, polkla. Drsný, skřípavý hlas patřil Casparu Quillovi. A ona si uvědomila něco strašného.

Bomarďané, kteří vnikli do otcova hradu…

Muži, kteří přihlíželi, jak její bratr umírá…

Muži, kteří právě lovili Eversuny…

To všechno byli muži, jimž se měla klanět, muži, které vítala při státnických příležitostech, muži, kteří si s jejím otcem potřásali rukou pouhé týdny před tím, než Mallowová uchvátila Stolec a srazila otce k zemi.

Pravděpodobně je všechny zná.

Liam Quill a Larissa Gainsová – dva Bomarďané, s nimiž pět let chodila do školy. Za dveřmi skříně byli jejich otcové.

Napadlo ji, jestli by si dokázali představit, že by se jejich vlastní děti takhle schovávaly před jejím otcem.

Poslouchala, jak dál v chodbě slábnou dvojí kroky. Napravo rozeznávala zvuky, jako když někdo demoluje pokoj. Možná obývací pokoj služebnictva…

K jejím uším se donesl křik.

„Ne! Prosím! Prosím, jsem jen služebná!“

Cordelia zalapala po dechu a Briony jí přitiskla prsty na zápěstí, aby u obou udržela pomalý tlukot srdce a tiché dýchání.

Služebná vyjekla a ozvala se rána.

„Oni spí… spí nahoře! Ve čtvrtém patře!“ vykřikla.

Briony se kousla do rtu. Lež. Všechny hlavní komnaty ležely ve druhém patře.

„Možná nehledáme jejich pokoje,“ řekl hluboký hlas a překypoval nekalými záměry. Byl to Gains. „Myslíš, že máme pár minut na malé rozptýlení?“

Jeho společník řekl: „Jaký má smysl to tu drancovat, když si člověk to drancování ani neužije?“

Služka zaječela. Ozval se náraz těla o stěnu. Trhání šatů.

A Briony byla venku ze skříně dřív, než k ní Cordelia stačila obrátit prosebné oči.

Dveře skříně, které Briony rozrazila, práskly o stěnu. Vyřítila se na chodbu a naskytl se jí pohled do místnosti.

Cloumal jí adrenalin. Dech jí zachrčel v hrudi, když uviděla mladou ženu pohozenou na malé pohovce a nad ní dva tyčící se muže.

Briony v duchu uchopila dveře skříně, z níž zrovna vylézala Cordelia. Zapřela se celým tělem a škubla. Dveře se vytrhly z pantů a rozletěly se k ní. Dřevo se se zapraštěním rozlámalo. Briony pozvedla ruce, kouzlem zvedla dva odštěpky do vzduchu a ostré dřevo mrštila do místnosti.

Ozvalo se dvojí bolestné zaúpění, když dřevěné oštěpy probodly oběma mužům stehna.

Cordelia zkroutila zápěstí a do vzduchu se vznesly další dva ostré kusy. Oba muži vyvalili oči, když ji poznali, ale to už Cordelia máchla rukama a tentokrát vyslala dřevo na jejich hruď.

Gains rukama zašermoval ve vzduchu a rozštíplé dřevo změnilo směr, ale jeho společník dostal zásah do ramene. Než se Gains zmohl na protiútok, služebná sklouzla z pohovky a vzala ho přes hlavu těžkým svícnem z odkládacího stolku. Gains zavrávoral, Cordelia kouzlem zvedla poslední kus roztříštěných dveří a tentokrát mu ho prohnala břichem.

Briony byla přesvědčená, že čvachtnutí propíchnutých orgánů ji bude strašit ve snech.

Služka vystřelila z pokoje, popadla Briony a Cordelii za ruce a táhla je pryč.

„Je tu chodba! Musíte jít!“ Protahované samohlásky svědčily o cizím původu.

„Tu jsem se snažila najít,“ řekla Briony a ohlédla se, aby se přesvědčila, že jsou oba muži zneškodněni. Gains byl naživu, převaloval se v bolestech, ale určitě ho to zdrží. Ten druhý… Nebyla si jistá.

Následovaly dívku skrz kamennou stěnu, která zmizela, když se na ni zatlačilo, a Briony najednou klopýtala z vlhkých schodů. Cordelia kmitla prsty a posvítila jim na cestu – vyčarovala světelnou kouli, která vrhala stíny přes temeno světlovlasé služebné.

Briony si dívku náhle vybavovala, s každým kamenným schodem se jí v hlavě rojily další myšlenky. Sloužila tu jen pár měsíců, přišla sem ze Shurtarthu. I s bratrem. Její bratr včera dobrovolně narukoval do Roryho armády, jediný Shurtarthinec bez magických schopností, který byl ochotný to udělat.

Schodiště se začalo stáčet a Briony se vrátila do přítomnosti. Před dveřmi u paty schodiště se služebná zastavila.

„Teď jsme v druhém patře. Vede odsud další schodiště do prvního patra…“

„Za portrétem mé matky. Teď si vzpomínám,“ řekla Briony. „Musíme si pospíšit.“

Služebná přikývla a Briony mávnutím zápěstí nechala zmizet vápencovou zeď. Rozhlédla se na obě strany a pak vykročila.

Na chodbě nikoho neviděli, ale někdo tu zapálil prapor Evermoru. Praskající kousky látky se snášely k zemi, její rodinná růže už byla spálená na uhel. Rychlonohá služebná je vedla k obrazárně a zanedlouho už Briony odklápěla portrét své matky – ženy s tmavýma očima a výraznou čelistí, kterou sama nepodědila. Podržela rám obrazu jako dveře, jimiž nejdřív prolezla služka a potom Cordelia.

Briony se otočila, aby za sebou obraz přiklopila, a poslouchala přitom kroky druhých dvou žen, které už se pustily ze schodů, když vtom…

PRÁSK!

Výbuch rozechvěl kámen přímo pod jejíma nohama. Briony se zapřela o obě stěny průchodu a asi o deset schodů níž se k ní ze tmy obrátila Cordelia, jejíž oči ve tmě bíle zářily.

A pak se strop zhroutil a Cordelia zmizela Briony z dohledu.

Kapitola 4

BRIONY VYSKOČILA Z CHODBIČKY, aby ji kameny nerozdrtily.

Upadla na zem a srdce jí divoce bušilo. Za ní se vyvalil oblak prachu a sutin a ona pomyslela na Roryho. Jak se ocitl v podobném šedém mraku.

Zůstala v tomhle Cordelia?

Po čtyřech se plazila kupředu a pak použila magii, aby zvedla a odklidila kameny.

„Cordelie!“ zavolala a do plic jí vnikl prach.

Slyšela, jak za jejími zády padají obrazy ze stěn, otřesy z výbuchu stále doznívaly. Bez soustavy Roryho ochranných kouzel hrad nemohl dál vzdorovat. Jak se magie vytrácela z kamenných zdí, rozpadal se před očima.

Ze sutin žádnou odpověď nezaslechla a už už se chystala kouzlem zostřit sluchové vnímání, když vtom se jí k uším donesl dusot těžkých bot.

Stála v obrazárně, všem na očích, bez možnosti úniku.

Briony vyskočila a dala se na útěk. Za jídelnou odbočila a uslyšela dál v chodbě křičet nějakou ženu. Protože nevěděla kudy kam, zamířila k hlavnímu schodišti.

Zahnula za roh a s klopýtnutím zabrzdila. Na horním schodu leželo na boku Annino tělo, s očima otevřenýma, ale prázdnýma. Briony spolkla bolest a pokusila se Annu obejít a pokračovat v cestě.

Stěnami otřásla další exploze a ona se zapotácela, země se chvěla tak mocně, že Briony stěží udržela rovnováhu. Když ji znovu našla, ohlédla se ještě jednou na Annino tělo.

Proč šla Anna po těchto schodech? Měla být dole na opačné straně hradu.

Tímhle směrem byly jen ložnice.

A vtom se Briony jako blesk z čistého nebe vybavily papíry na jejím stole. Tajná korespondence se zeměmi, které jim nabízely útočiště. Seznam bezpečných míst po celé pevnině, kde se mohou shromáždit generálovi zvědové.

Dole na schodišti uviděla čtyři modré pláště vybíhající vzhůru. Ještě ji nespatřili. Vyrazila chodbou vpravo.

Letěla dál, v hlavě jen to, aby se dostala k listinám včas. Z téhle části nevedl žádný další východ. Bude muset prozkoumat vnější zeď, jestli by připadalo v úvahu z ní sešplhat.

Vklopýtala do předpokoje a pak do své ložnice a kouzlem za sebou zabouchla oboje dveře. Mezi dlaněmi vyčarovala jiskru a listiny na stole vzplanuly.

Dveře vedlejšího pokoje se hlučně rozlétly. Slyšela to i přes vápencové stěny.

Briony ztuhla na místě, ale jen na tak dlouho, aby dospěla k rozhodnutí – nemůže se vrátit stejnou cestou, kterou přišla.

Vrhla se k oknu a shlédla k zemi. Dole hlídkovalo pět mužů Veroniky Mallowové. Asi by je dokázala zneškodnit ještě před tím, než začne šplhat. Jen to musí provést chytře.

Rozhlédla se po komnatě, potřebovala se pro tuto chvíli ukrýt. Přilehlá koupelna byla zoufale holá. Truhla v nohách postele zas byla příliš zřejmá. Rozběhla se ke skříni, i když věděla, že skrýš je to směšná, ale aspoň bude mít čas čarovat.

Kouzlo splynutí bylo zrádné a složité, ona ho však během posledních čtyř let, kdy se její bratr věnoval válčení, ovládla. Aby člověk ošálil něčí zrak, bylo zapotřebí soustředěné myšlenkové magie.

Vlezla do skříně a odsunula šaty stranou. Zabouchla za sebou dveře, zavřela oči a v duchu uchopila magické vlákno tepající za čelem. Napjala prsty a představila si, že je neviditelná a rozplývá se do barev svého šatníku. Při letmém pohledu do skříně nikdo nic neuvidí, dokud Briony udrží soustředění.

Dveře ložnice se rozletěly dokořán, třískly o kamennou zeď a Briony škvírkou ve dveřích skříně uviděla, jak do místnosti vběhl muž a zůstal stát.

Zastavilo se jí srdce a ze rtů jí unikl vzdech.

A kouzlo splynutí se zlomilo.

Vypadal vyšší. Dlouhé, bledé paže pod černou košilí a přiléhavou vestou měl samý sval, zato jeho pas se zužoval do černých kalhot týmž rozčilujícím způsobem, který po tolik let přitahoval její pohled.

Sledovala, jak se otáčí kolem dokola a prohlíží si každou část její ložnice – každou část jí samé. Nikdy by si nepomyslela, že její ložnici uvidí.

A zatímco se rozhlížel, Briony se znovu zaměřila na kouzlo splynutí – pevně se chopila vlákna mezi očima, až se její tělesná schránka rozplynula.

Škvírami ve dveřích pozorovala, jak přistoupil k psacímu stolu, kde se kroutily dohořívající papíry. Nijak je nezkoumal a rozběhl se do koupelny. Rychle se odsud vrátil a prudce otevřel truhlu v nohách postele.

Maličko se zatetelila uspokojením. Přesně tak – tohle skutečně byla dvě nejzřejmější místa.

Hned vzápětí se ale vrhl ke skříni, ona zatajila dech a veškeré soustřední napřela k udržení kouzla.

Dveře se rozletěly a Briony se ocitla tváří v tvář Tovenu Hearstovi.

Jeho oči, které, jak zjistila už před lety, nebyly úplně šedé, nýbrž protkané modrými skvrnkami, se upíraly přímo na ni.

Měla si dalším kouzlem ztlumit tlukot srdce. Musí ho slyšet.

Vlasy mu padaly do čela, byly jemné a tak světlé, že jejich šedý odstín přecházel téměř do stříbrna.

Když tohohle muže viděla naposledy, pronásledoval ji lesem a zabil každého, kdo se mu postavil do cesty.

Stál tak blízko, až se zachvěla. Sama sobě namlouvala, že strachy.

Přistoupil ještě blíž a přejížděl pohledem ze strany na stranu.

Protože stála na dně skříně, byla vyšší, skoro jako on, a kdyby do skříně nakoukl jen o něco hlouběji, jeho rty by se dotkly jejích.

Když se odtahoval, zahlédla mu něco v očích, jako by si zkoušel na něco vzpomenout. Znovu se zadíval do skříně a natáhl ruku.

Briony se zachvěla. To byl konec.

A pak prsty přejel po okraji zelených šatů nalevo od ní. Šatů, které na sobě neměla mnoho let.

„Tovene.“

Oba nadskočili.

Toven se od ní odvrátil a rukou málem zavadil o její tělo.

Ve dveřích stál Finn Raquin, jeho nejlepší přítel.

„Musíme jít,“ řekl Finn. Hruď mu rychle stoupala a klesala. „Mallowová ví, že jsi tu.“

Toven odstoupil od skříně, přešel k Brinoninu stolu a vyhlédl z okna.

„Tovene,“ zopakoval Finn. Přejel si rukou po tváři. „Nedělej to.“

Sledovala, jak se Tovenovy bledé prsty natáhly a zlehka se dotkly něčeho na jejím stole. Čajový šálek z rána.

„Ještě nic neodvolali,“ odvětil Toven. Mluvil hlubokým barytonem, který jí pokaždé, když něco řekl, zarezonoval dole v břiše. „Pořád je čas.“

Vystřelil z pokoje a Finn ho s povzdechem následoval.

Briony stěží dokázala přemýšlet. Naslouchala jejich dusajícím krokům, které se postupně vzdalovaly. Přerušila kouzlo splynutí a zhluboka a očistně se nadechla.

Do nosu ji udeřila vůně máty a koření.

Vylezla ze skříně, rozběhla se ke dveřím a vyhlédla ven. Finn zrovna mizel na konci chodby, Tovenovi v patách.

Pořád je čas. Čas na co? Očividně něco hledal. Pomyslela na truhlu v nohách postele a na skříň. Hledal někoho.

Jako by se ponořila do ledové lázně.

Hledal ji.

Toven Hearst ji znovu lovil. Tak jako všichni ostatní.

Vždycky jí bylo jasné, že pro něj znamená míň než zrnko prachu – ostatně jako celý Evermore –, ale i tak doufala, že dneska nebude v přední linii.

Přihlížel, jak její bratr umírá? Vysmíval by se jí, kdyby ji dopadl?

Briony se zhluboka nadechla a zamířila do opačné části hradu.

A něco ji udeřilo do hrudi.

Zalapala po dechu a čísi paže ji chytila pod krkem. Měla vteřinu, aby rozpoznala vítězoslavný škleb na Gainsově obličeji, než seslal kouzlo. Oči se jí zavřely a vše pohltila temnota.

Kapitola 5

O osm let dříve

BRIONY PŘIPADALO, ŽE SI NA BOMARDSKÝ chlad zvyká déle než ostatní. Když mladí lidé z Evermoru na jaře nastupovali do prvního ročníku sdílené výuky, Briony předpokládala, že jaro znamená teplo a lehký vánek a čerstvou vůni stromů. Tak vypadalo jaro v Evermoru.

V Bomardu bylo jaro pouhým koncem zimy. Sníh teprve odtával a nosily se těžké kožichy. Venkovní aktivity byly omezené. Briony s Rorym nesčetněkrát doprovázeli otce při oficiálních státních návštěvách Bomardu, ale nikdy nezavítali tak daleko na sever. Tady byla do horského masivu, který Bomard chránil před královstvími za mořem, vytesána Bomardská škola třpytící se sněhem.

Briony tesknila po teplém vánku Evermoru. Přitáhla si plášť blíž k tělu a poťukala si prsty po tváři, aby kouzlem prohřála krev pod kůží.

„Dej si na to pozor,“ ozval se za ní Rory a došel k jejich společnému stolu se snídaní. „Viděl jsem to minulý týden praktikovat Simona Leatherbyho a ten si nakonec přivodil horečku.“

„Dávám pozor,“ zadrkotala zuby. Toužebně se zadívala na skomírající oheň. „Myslíš, že si s námi pohrávají? Když dávají eversunskému dědici jen tři polena na den?“

Rory se usadil naproti ní a sevřel v prstech horký hrnek s čajem. „Jo. Myslím, že doufají, že se budou moct vysmát naší slabosti. Asi chtějí, abychom o další dřevo žadonili.“

Briony zvedla oči v sloup. „No, musíme si to zapamatovat pro příští rok, až budeme doma. Mohli bychom jim svařit okenní rámy, aby se upekli.“

Součástí dohody, která po pět set let zajišťovala mír mezi Evermorem a Bomardem, bylo usnesení, že mladí lidé obou zemí budou v posledních pěti letech magického vzdělání vyučováni společně, a to střídavě v každé z obou zemí. Příští rok se budou Bomarďané učit v mírné krajině evermorských jezer, nicméně letos byl s pohostinstvím na řadě Bomard.

Ačkoli mezi těmi, kdo praktikovali myšlenkovou magii, a těmi, kdo praktikovali magii srdeční, jednoznačně existovaly rozdíly, základní principy zůstávaly v podstatě tytéž. Lišil se jen zdroj síly a přístup k němu. Pro srdečního mága vycházelo zvednutí kamene do vzduchu ze svalů. Pro myšlenkového mága vše začínalo u zdroje veškerého pohybu – v mozku. Srdeční mágové cítili pulzující magickou tepnu v hrudi, zatímco myšlenkoví mágové cítili vlákno mezi očima, vlákno, které spojovalo jejich mysl s okolním světem.

Briony se vždycky učila, že eversunská mentální magie představuje vyvinutější techniku, že se myšlenkoví mágové nevyčerpávají tak rychle jako srdeční a že Bomarďané nemají na myšlenkovou magii trpělivost. Ano, srdečním mágům se mohlo stát, že svou magii omylem vyčerpají, ale zpočátku zase rychleji dosahovali působivějších výsledků bez většího tréninku. Přítelem myšlenkového mága byla důslednost.

„Buďme rádi za to, že Rosewoodům přidělili zvláštní pokoje,“ řekl Rory.

„Nevím, v čem je to pro nás lepší. Ve společných ložnicích je aspoň víc tělesného tepla.“ Briony uchopila hrnek s čajem a tekutinu zahřála k varu. Už byli v Bomardu měsíc a ona se v učebnách jako jediná z Eversunů pořád třásla.

Přes stolek obložený ovocem a chlebem pozorovala Roryho, jak se cpe. Byl teď o hlavu větší než ona a jedl dvakrát tolik. Za pár měsíců jim mělo být sedmnáct a teprve teď se od sebe začínali lišit. Rory přes zimu cvičil s pěchotou a nabral svaly, zatímco ona se v tom čase rozšířila všude tam, kde to nebylo žádoucí. Hned po příjezdu do Bomardu jí stačil jediný pohled na útlý pas a drobná zápěstí Larissy Gainsové, aby si uvědomila, že zima strávená čtením a pojídáním medových koláčků jí zřejmě příliš neprospěla.

„Půjdeme?“ zeptal se Rory a hodil si na cestu do pusy ještě jednu sušenku.

Briony polkla zbytek čaje a popálila si jazyk. Pak ze skříně vytáhla vlněný šál. Neměla ráda, jak byl na krku těžký a studený, než se přizpůsobil jejímu tělesnému teplu.

Sešla za Rorym do velké síně v přízemí, kde se studenti prvního ročníku každý den od devíti do poledne učili. Druhé ročníky se učily o patro výš, třetí ještě o patro výš a tak dále, přičemž nad výukovými patry se nacházely ložnice. Soukromé pokoje eversunského dědice byly úplně nahoře ve věži. V první den výuky Rory s Briony dorazili s desetiminutovým zpožděním, což bomardští lektoři nesli velmi nelibě. Následujícího dne jim jejich otec poslal dopis, v němž Briony nařizoval, aby dávala pozor na bratrovu dochvilnost.

V šestém patře u chlapeckých ložnic vyzvedli Didiona a v pátém se k nim připojila Cordelia.

„Kolik polen do ohně vám do společných ložnic dávají?“ zeptala se Briony Cordelie a zavěsila se do ní.

„Počkejte na mě! Už běžím!“ ozval se za nimi hlas.

Briony s Cordelií zaúpěly. Pak nasadily úsměv a otočily se.

Spěšně k nim klopýtala dívka se zářivě zelenýma očima a vlasy žlutými jako sláma.

„Dobré ráno, Katrino,“ pozdravila Briony.

„Začíná se oteplovat, nezdá se vám?“ zeptala se Katrina hlasem, který byl vždycky o něco hlasitější, než bylo záhodno. Briony se zamračila a potlačila zachvění. Katrina vykulila oči. „Zapomněla jsem poznámky!“ Obrátila se a utíkala zpět ke dveřím ložnice.

Briony pohlédla na Roryho s Didionem, kteří pokračovali dál a už scházeli z dalších schodů.

„Teď už jí asi utéct nemůžeme,“ poznamenala suše Cordelia.

Briony si povzdechla na souhlas. Přátelství s Katrinou Coveovou jí otec vnutil před rokem, navzdory skutečnosti, že neměly vůbec nic společného. Katrina byla dcerou z manželství vzniklého na základě mírové smlouvy. Prvních patnáct let života vyrůstala v Bomardu, ale po smrti matky se s ní otec vrátil do Evermoru. Na Katrině nebylo nic vyloženě špatného, byla jen hlučná, nemotorná a každý den vykládala o tom, jak je šťastná, že je zpátky v Bomardu, zatímco Briony zuřila a klepala se zimou.

Cordelia s Briony na ni čekaly a přihlížely, jak zbytek ranních ptáčat opouští ložnice a plní schodiště.

Briony se rozklepala do morku kostí, jako by ji ovanul průvan.

„Pořád je vám zima, Vaše Výsosti?“

Vzduch v plicích jako by jí zamrzl. Nemusela se ani otáčet, věděla, kdo promluvil. Existovala jen hrstka lidí, kteří cítili potřebu dobírat si královskou rodinu Rosewoodů.

Z ložnic v šestém patře právě scházel Toven Hearst a jeho tlupa bomardských chlapců.

Briony za poslední měsíc zakusila z Tovenových úst a z úst jeho přátel víc urážek a ponižujících poznámek než za celý život dohromady. Oslovovali ji „princezno“ a „Vaše Výsosti“. Na chodbách kolem ní rozhazovali nachové růže, ústřední symbol rodového erbu Rosewoodů. Když vešla do místnosti, hluboce se klaněli. Pro někoho, komu bylo po šestnáct let vštěpováno, že nesmí zastínit svého bratra – že musí působit prostě a nenápadně –, to bylo nesnesitelné. První týden strávila vzlykáním do polštáře a trápila se, jestli si její vlastní lidé také myslí, že je tak snobská a povýšená, jak tvrdí Bomarďané.

Briony vzdorně vystrčila bradu, a aniž se na ně podívala, čekala, až projdou.

„U sta kamenů, ten chlad jí asi pošramotil i sluch,“ poznamenal Liam Quill, hezký tmavovlasý kluk s měděnou barvou kůže, jehož vzezření však kazila nesnesitelná arogance.

„Hej, princezno!“ ozval se silný hlas. „Já vím, co by tě zahřálo.“

Briony nakrčila nos a prudce se otočila čelem k partičce, která se svíjela smíchy. Ten chlípník se jmenoval Canning Trow. Bylo mu devatenáct, chodil o dva ročníky výš a podle Brionina názoru neměl právo takhle mluvit s šestnáctiletou dívkou.

Když kolem ní procházeli, zpražila jeho širokou, oplzlou tvář pohledem.

„Copak ty to nevíš?“ odpověděl mu od dívčích ložnic vysoký hlas. „Její bratr ji prý zahřívá dost. Proto mají společné komnaty.“

K tlupě hochů připlula Larissa Gainsová. Z nějakého důvodu ji květinová vůně předcházela, místo aby se linula za ní, a husté blonďaté lokny se jí hypnoticky houpaly v rytmu boků.

Chlapci scházeli dolů a schodištěm se rozléhal jejich smích. Toven Hearst se pozdržel, vychytrale se na Briony zašklebil, a až když ho Larissa vzala za paži, pustil se s ní ze schodů.

Briony už v útlém věku zjistila, že nejcennější dovedností, kterou si jakožto žena z rodu Rosewoodů může osvojit, je naučit se usmívat i v situacích, kdy by nejradši křičela.

Zato Cordelia…

„Taková zvrhlost!“ zařvala za Larissou. Briony ji popadla za zápěstí a pokusila se ji umlčet, ale Cordelia se nedala. „A ani jí to nedokážeš říct do očí!“

Larissa se zastavila na schodu a zavolala za sebe: „Já jsem jí to řekla do očí, ale má tak ohavnou tvář, že se na ni nedá dívat přímo.“ Teatrálně se zašklebila a rázně pokračovala ze schodů.

Toven zvrátil hlavu a zasmál se hlubokým, hrdelním smíchem. „Ty jsi tak zkažená,“ řekl a spolu s jeho doznívajícími slovy zmizel i on sám.

Briony zavřela oči a zhluboka dýchala. Cordelia si vedle ní něco bručela.

„Kde je sakra ta Katrina?“ zasyčela Briony.

„Tady jsem! Promiňte!“ Katrina se do obou zavěsila a táhla je ke schodům. „Taky jste se s tím úkolem tak trápily?“

Briony se nechala táhnout. Točité schodiště bylo ucpané jako vždycky, když se mladší studenti zdrželi. Brzy dohonili Tovena a Larissu a Briony Katrinu zbrzdila. Toven vzhlédl z nižších schodů a samolibě se na ně ušklíbl. Briony se mračila na své boty. Schodištěm se zase prohnal průvan a ona se musela plně soustředit, aby se jí neroztřáslo celé tělo.

„To je škoda, že v Bomardu nemáme královské rodiny,“ řekla Larissa Liamu Quillovi dost nahlas, aby ji všichni slyšeli. „Tak ráda bych byla princezna.“

„Naše vládce předurčuje rodová linie,“ odsekla Cordelia. „Ty vaše bohatství a moc. Záleží na náhodě.“

„Já ti nevím,“ donesl se k nim zespoda Tovenův hlas. „Můj otec je nejbohatší muž v Bomardu – a vlastně na celém světadíle Moreland –, a přitom je v pořadí na Stolec až osmý.“

Liam si odfrkl. „Nejbohatší je, jen pokud počítáš i majetek a pozemky v zámoří.“

„Počítám,“ odpověděl povýšeně Toven. „Všichni je počítáme.“

Už zbývalo jen jedno schodiště a zbaví se jich. Briony stiskla Cordelii loket a modlila se, aby kamarádka dokázala ještě chvilku udržet jazyk za zuby.

„Katrino, drahoušku, nechápu, jak jsi to přežila, když jsi nás musela opustit,“ řekla Larissa. „Přece musíš dávat přednost Bomardu před Evermorem, že?“

Katrina těkala pohledem mezi přítomnými a nebyla si jistá, jak nejlépe odpovědět, aby někoho neurazila. „No, stýská se mi…“

„Samozřejmě že se ti stýská. Já bych Bomard před Evermorem upřednostnila vždycky,“ přerušila ji Larissa. „V Bomardu aspoň zrušili patriarchální nástupnictví. V Evermoru by nikdy nemohla vládnout žena. Navzdory tomu, jak povýšeně a nadřazeně se může chovat…“ Pohledem přejela po Brioniných vyšívaných vlněných šatech až k jejímu obličeji.

„Taky bych se choval nadutě, kdyby mi v krvi kolovalo zlato,“ řekl Toven.

Briony se tvářila nezúčastněně, ačkoli to mezi skupinkami jen jiskřilo.

Když konečně zabočili do učebny, dlouhého sálu s tapiseriemi na jedné stěně a velkými okny na druhé, skoro ji nepoznali. Ve středu místnosti stálo snad třicet vysokánských borovic, které jako by tu vyrostly přes noc. Pod kmeny silnými jako lidská hruď ležela vrstva jehličí.

Briony zahlédla Roryho a Didiona, kteří vzhlíželi k jednomu stromu, a přešla k nim.

„Budeme snad… lézt po stromech?“ zeptal se Didion.

„Nikoli, pane Winchestere,“ ozval se za jejich zády útrpný hlas lektorky Amelie, která právě vešla do učebny. Byla to strohá žena po čtyřicítce a nezdálo se, že by si učení zvlášť užívala.

Didion zčervenal a vytáhl si poznámky.

Briony se nad Didionovými rozpaky pousmála, když vtom jí na ramena sedl takový chlad, až se zajíkla. Zachumlala se hlouběji do pláště a šálu.

Toven Hearst si stoupl ke stromu hned vedle nich a vzápětí se k němu připojili Finn a Liam.

„Že je tu ale pěkně teplo, viď, Finne?“ zeptal se Toven konverzačním tónem.

Briony se zamračila. Takže viděl, jak se otřásla.

„Mám sto chutí se svléknout,“ přitakal Finn.

„Kéž bych teď měl na sobě nějakou evermorskou látku,“ řekl Toven, teatrálně shodil plášť a odhodil ho ke straně. „Třeba hedvábí.“

Vrhla po něm rozezlený pohled a viděla, že si vykasává rukáv košile, jako by byl horký letní den. Žíly pod jeho bledou kůží se napínaly.

„Přesně,“ souhlasil Finn. „A já bych dal cokoli za sklenku vychlazeného vílího vína. Tak vychlazeného, že by div nepukla sklenice.“

Briony se obrátila zpátky do přední části třídy a čekala, až lektorka Amelia začne. Zabořila bradu do šálu a vyfukovala do látky horký vzduch, aby si zahřála spodní část obličeje.

Rory se zamračil. „Tobě je zima?“

„Tobě snad ne?“

Znovu ucítila známý průvan. A najednou jí to došlo.

Briony prudce otočila hlavu k Tovenovi. Vyhrnoval si druhý rukáv a nespouštěl z ní rozesmáté oči. Špičkami prstů splývající ruky opisoval nepatrná kolečka.

Ten průvan na ni sesílal on. Byla jí zima kvůli Tovenu Hearstovi.

Briony z očí sršely blesky. Viděla, jak se Tovenovy rty zkroutily do úsměšku.

„Je vám příjemně, Vaše Výsosti?“

Zlostí celá zrudla, ale navzdory tomu se její tělo bez dovolení zachvělo.

Slyšela, jak se Finn pokusil zamaskovat uchechtnutí zakašláním.

Briony si strhla šál a napodobila Tovena – vzdorovitě setřásla plášť a odhodila ho do rohu. Okamžitě se do ní zakousl chladný vzduch, ovanul její nechráněné paže a ramena, ale ona v duchu uchopila kouzelné vlákno mezi očima a kroužením prstů si začala ohřívat krev, čímž se před chladem ochránila.

Když teď věděla, co je jeho příčinou, dokázala se účinně bránit.

Lektorka Amelia si vyžádala pozornost. Briony se obrátila čelem k ní, ale pořád na sobě cítila Tovenův pohled.

„Dnes zúročíme vědomosti z hodin předešlého týdne v praxi,“ řekla lektorka Amelia. „Jak známo, veškerá magie je vytvářena gesty. V začátcích výuky jste se možná naučili jednoduchým kouzlům, jako je přitáhnutí předmětů nebo jejich zapuzení, což je naprostý základ. Minulý týden jsme si vymezili osm původních kouzelnických gest, a to…?“

Do vzduchu se vzneslo dobrých dvanáct rukou. Brionina ruka zůstala, kde byla, zato Rory nesměle pozvedl dlaň.

Briony odpověď znala, nicméně tohle byla součást dohody s otcem. Směla dostávat dobré známky, ale nikdy lepší než Rory. Nesměla ho při výuce zastiňovat. Když se Rory s něčím potýkal, bylo jejím úkolem zajistit, aby nakonec uspěl. Na způsobu nezáleželo.

„Pane Rosewoode.“ Amelia se obrátila k tabuli.

„Zatlačení, přitažení, vržení, udeření, trhnutí, zvednutí, potažení…“ Rory si odkašlal a podíval se do poznámek.

Zapomněl na gesto, které právě používala Briony (a vlastně i Toven). Briony na chvíli přestala kroužit prsty, které shromažďovaly teplo její krve, a znovu se chopila vlákna mezi očima. Zkroutila prst a přeměnila slova v Roryho poznámkách v nové tvary, v nová písmena.

Přihlížela, jak se bratr soustředí na inkoust, s nímž čarovala. „Shromáždění,“ přečetl a dokončil tak výčet. Briony inkoust pustila z hlavy a nechala ho, aby se vrátil do své původní podoby. Rory se na ni rychle a vděčně usmál.

„Výborně.“ Lektorka Amelia napsala prvních osm gest na tabuli. „Ovšem s příchodem mentální magie Vindecci vymezil ještě další dvě gesta. A to jsou která, slečno Rosewoodová?“

„Nevím, lektorko Amelie.“

Ženě klesla ruka z posledního místa seznamu, kam dopsala slovo shromáždění. Otočila se a třída zatajila dech.

„Dvě gesta. Která nejsou v tomto výčtu,“ řekla a ukazovala na tabuli.

Briony cítila horkost v tváři, která neměla co do činění se zahřívacím kouzlem, jež zrovna praktikovala. Zavrtěla hlavou a znovu se zadívala do Roryho poznámek. Věděla přesně, co bude následovat. Pokrčila prst a znovu začala pohybovat inkoustem po papíře.

„Ani jedno, slečno Rosewoodová?“

Písmena se přeskupovala. N… A…

„Pane Rosewoode, mohl byste sestře pomoci? Zdá se, že výuku minulý týden prospala,“ řekla Amelia přezíravě.

Rory pohlédl do svých poznámek a pozoroval měnící se písmena. Už v začátcích jejich vzdělávání, ještě doma, mu takhle pomáhala s matematikou a historií. Když byli ještě úplně malí, říkával, že odpovídají společně, jako tým. V tomhle duchu týmové spolupráce teď pokračovali i ve škole.

„Napřažení,“ vzhlédl od pohybujících se písmenek Rory.

„Pane Hearste? Poslední gesto?“ Lektorka Amelia se obrátila zpátky k tabuli.

Briony vzhlédla a dívala se, jak na seznam přibylo slovo napřažení. Odmlka mezi otázkou a Tovenovou odpovědí ji však přiměla se po něm ohlédnout.

Opíral se o nejbližší kmen, paže měl založené a díval se na ni přivřenýma očima.

Ne. Na ni ne. Na Roryho poznámky.

Vzhlédl a s podezíravým pohledem v šedých očích klidně odpověděl: „Proniknutí.“

Briony se odvrátila a rozhořely se jí tváře.

„Výborně. Prosím, udělejte si poznámku, slečno Rosewoodová.“ Pak lektorka Amelia tleskla. „Dnes si tato gesta procvičíme v praxi. V první fázi si zkusíme vyrývání slov a obrazců do dřeva ze stále větší dálky. Dalším, náročnějším krokem bude skácení celého stromu jako sekerou.“

Cordelia zamumlala: „Takové plýtvání. Chudáci stromy.“

„Ty stromy byly určeny k tomu stát se vaším topivem, slečno Hardstarková,“ řekla lektorka Amelia. „My v Bomardu nepovažujeme vaše tepelné pohodlí za ‚plýtvání‘.“

Všichni bomardští spolužáci se tiše rozesmáli a Cordelia stiskla rty.

„A nyní se po čtveřicích rozestavte ke stromům,“ nařídila Amelia.

Briony se pohnula směrem ke stromu vpravo, jenže s Rorym, Didionem, Katrinou a Cordelií jich bylo pět. Přešlapovali a rozhlíželi se, kde by bylo volné místo. Když se Briony ohlédla za sebe, šklebili se na ni od svého stromu Toven Hearst, Liam Quill a Finn Raquin.

„Briony, drahá,“ řekl Finn medovým hlasem. „Máme tu jedno volné místo.“

Briony si povzdechla a rezignovaně se odloučila od přátel.

„Začněte tím, že posoudíte, které z uvedených gest se pro zadaný úkol hodí nejlépe,“ řekla lektorka Amelia. „Úkolem je vyrýt vaše iniciály do kmene stromu. Nejprve zblízka. Posléze z větší vzdálenosti.“

Briony stála od kmene půl metru a mračila se na kůru. Na opačné straně stromu si Toven Hearst počínal stejně. Nalevo měla Finna, napravo Liama.

Zatlačení, přitažení, vržení, udeření, trhnutí, zvednutí, potažení, shromáždění, napřažení, proniknutí. Které vybrat?

„Jakmile zvolíte gesto, nechte promluvit kouzla. Srdeční mágové prostřednictvím tepny v hrudi. Myšlenkoví mágové prostřednictvím vlákna v mysli.“

Briony si v duchu představila nůž. Přiložila ho ke kůře a potáhla. V kůře se zvolna vyrýsovala první čárka písmena B. Sice slabá, ale byla tam.

Briony se pousmála, že se jí hned na první pokus takhle zadařilo. Radost však měla krátkého trvání, protože se vzápětí podívala na opačnou stranu stromu a uviděla, jak na ni přimhouřenýma očima hledí Toven. Zvedla bradu a soustředila se na křivky písmena B.

Briony zhruba načrtla obrysy obou písmen a zrovna se je chystala obtáhnout, když napravo uslyšela Liamovo vzteklé zafunění. Nakoukla na jeho stranu stromu a viděla, že ještě nemá ani první čáru písmena L.

Briony rychle zhodnotila situaci za sebou. Na stromě, na němž pracovali Rory, Didion, Cordelia a Katrina, se zatím žádná písmena neobjevila.

Všude kolem spolužáci upřeně zírali na kmeny. Některým na spáncích samým soustředěním vyběhly žíly.

Lektorka Amelia obcházela třídu a blížila se k Brioninu stromu.

Briony se obrátila zpátky ke kmeni a rychle kůru zase zahladila, rány zacelila a své iniciály skryla. Lektorka Amelia se přiblížila a zastavila se za Tovenovým ramenem.

„Písmeno je sotva znatelné, pane Hearste, ale je tam. Velmi dobře,“ řekla Amelia. „Nyní zapracujte na H.“

Briony nadzvedla obočí. Ze všech lidí zaznamenal pokrok právě Toven? Na druhou stranu by to tak velké překvapení být nemělo. Rod Hearstů se vyznačoval neuvěřitelně silným rodokmenem. Každých pár generací se objevil Hearst vládnoucí neobyčejným nadáním – zvláštní silou nebo dovedností, kterou si ostatní osvojují celá léta. Tovenův otec Orion dokázal rozštěpit svá kouzla. Obyčejně totiž kouzelníci dokázali vrhnout naráz pouze jedno kouzlo, zato Orion Hearst dokázal rozštěpit jedno gesto do dvou kouzel.

Zatímco lektorka Amelia obcházela strom a u Liama, který vůbec nepokročil, nespokojeně sykla, Toven se na Briony arogantně křenil.

Možná Toven Hearst prokáže talent pro kácení stromů, pomyslela si nevrle Briony. Byl by z něj dobrý dřevorubec. Málem vyprskla smíchy, když si představila, jak je Tovenovi přidělena tak podřadná manuální práce.

Oči jí ještě jednou zalétly k jeho odhaleným předloktím, ale když se u ní zastavila lektorka Amelia, upřela svou pozornost zpět k neporušené kůře.

Instruktorka si těžce oddechla. „Dávejte větší pozor v teoretických hodinách, slečno Rosewoodová, a třeba se vám povede lépe.“

„Ano, lektorko Amelie.“

Briony zírala na místo, kde skryla písmeno B. Když vyučující odešla, střetly se Brioniny oči s šedýma očima na opačné straně stromu. Toven stáhl obočí a civěl na ni, jako by byla kamínek, který se mu zasekl v botě.

„Komu se jako prvnímu podaří vyrýt do svého stromu dvě rovnoměrně vyvedená písmena, dostane nejlepší známku za tuto hodinu a zároveň za celý měsíc,“ oznámila Amelia. „Zatím s přehledem vede pan Hearst.“

Osazenstvo třídy zamručelo, ale Toven nespouštěl oči z Briony.

Briony se od něj odvrátila, aby se podívala, jak se úkol daří Rorymu. Zatím bez úspěchu. Povzdechla si. Jejich otec neuslyší rád, že Roryho v hodnocení hned v prvním měsíci předstihl nějaký Bomarďan.

Briony se otočila čelem ke svému stromu a zadívala se na něj, ale pohled rozostřila. Žíla v hrudi jí pulzovala nevyužitou magií. Představila si vlákno mezi sebou a Rorym a propojila jím obě jejich srdce a jejich kouzla.

Rozhodně to nebylo poprvé, co takhle umocnila jeho sílu. Rory nevědomky přijímal vzpruhu skrze její magii po celá léta – během výuky, když se léčil ze zranění, když se jako dítě výjimečně popral. Nevzpomínala si, jak to provedla poprvé, a v Evermoru ostatně nebylo moc lidí, s nimiž by tento druh kouzel mohla probrat. Musel to být nějaký druh srdeční magie a ona předpokládala, že souvisí s jejich poutem dvojčat.

Po vlákně vyslala magii Rorymu do srdce. A vyčkávala.

Pak za sebou uslyšela vydechnutí.

„No páni,“ zašeptal Rory. „Dokázal jsem to.“

Ohlédla se k jeho stromu. Nebyla si jistá, jaké gesto bratr použil, nicméně v kůře svítilo dokonalé R.

Didion natáhl krk, aby se podíval. „Tak to udělej znovu!“ zašeptal vzrušeně.

Briony pozorovala Roryho, jak se soustředí, a když teď bylo spojení mezi nimi navázáno, cítila, jak na vzniklou strunu drnká. Kůra se rozestoupila. A vedle původního R se objevilo identické písmeno.

Viděla, jak se Roryho koutky nadzvedly do ohromeného úsměvu. Tentokrát se k ní neotočil, aby vyslal němé díky. Rory byl přesvědčen, že pomoc potřebuje jen při studiu knih a domácích úkolech. Briony sklopila oči k botám.

Didion zvedl ruku. „Lektorko Amelie! Rory to dokázal!“

Celá třída se otočila k Roryho a Didionovu stromu. Celá třída až na jednoho člověka.

Toven Hearst zpod přimhouřených víček upíral pohled na Briony.

Lektorka Amelia Rorymu poblahopřála a řekla mu, aby to teď zkusil ze vzdálenosti tří metrů. Briony přihlížela, jak její bratr couvá a koncentruje se. Lektorka Amelia si stoupla vedle něj.

Teď když Rory zakusil příliv síly, přestože netušil, kde je její původ, už věděl, jak ji rychle čerpat.

RR se objevilo jako šlehnutím biče. Třída vydechla údivem a Rory se tak zářivě usmál, že si Briony nemohla pomoct a taky se usmála.

Toho dopoledne Rory do kmene vyryl celou báseň, zatímco ostatní se mořili s iniciálami. Celkově vzato byli bomardští studenti v rytí rychlejší, ale Eversunové zas preciznější. S trochou cviku a trpělivosti byla mentální magie efektivnější, nicméně srdeční magie se vždycky zpočátku zdála mocnější.

Liam Quill však i přesto dosáhl úspěchu jako poslední. Když se mu podařilo doškrábat Q, řinul se mu ze spánků pot a mělce dýchal. Nebylo to poprvé, co byla Briony vděčná, že svou magii čerpá z mysli, a ne ze srdce. Liam taky nebyl jediný ze srdečních mágů, který vypadal ztrhaně.

„Pane Quille,“ řekla lektorka Amelia. Laskavě mu položila ruku na rameno. „Skvělá práce, ale teď si musíte odpočinout. Vaše magie bude brzy vyčerpána.“

Setřásl její ruku a ošklivě se ušklíbl. „Nic takového neudělám. Hodlám pokácet všechny stromy, co tu jsou!“

Briony přímo cítila, jak z něj sálá zahanbení a vztek. Podívala se na jeho kamarády: Finn se ustaraně kousal do tváře a Toven zvedl oči v sloup.

„Vypadáš, že jsi na pokraji vyšťavení, Liame,“ poznamenal Toven.

Vyšťavení nastávalo, když srdeční mág vypotřeboval svou magii. Byl naživu, ale zcela vysátý, jako pouhá slupka sebe sama, s veškerou magií vyčerpanou. Myšlenkovým čarodějům takové nebezpečí nehrozilo.

„Kdyby do školy směli spřízněnci, nemuseli bychom to vůbec řešit,“ zabručel Liam.

„Aby se po hradě potulovali medvědi a vlci? Pěkně děkuju,“ řekl Finn.

Lektorka Amelia si vyžádala pozornost a zadala jim další úkol, totiž pokácet strom údery do kmene.

„Nebudou tady pak všude padat stromy?“ zeptala se Larissa, celá bledá z výdeje magie.

Briony viděla, jak Toven Hearst zvedl paži a proťal jí vzduch, jako by v ruce držel sekeru. Strom se otřásl.

„Výborně, pane Hearste.“

Liam pohyb napodobil, ale byl nedbalý.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5