Kúzelný Bob

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Sally Gardnerová

Kúzelný Bob – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mojej milovanej vnučke Sylvii, ktorá bola predobrazom Sylvie Mesačnej v tomto príbehu.

KAPITOLA

1

Čarodejníka prekvapil dážď, a tak si kúpil dáždnik – úplne jednoduchý, veľký dáždnik, ktorý sa nedal zložiť. Nebol ničím zvláštny a zrejme by takým aj zostal, keby si ho nekúpil práve on.

Čarodejník sa ponáhľal domov tak rýchlo, ako mu len vietor a dážď dovolili. Spomenul si, že na ohni nechal bublať kúzelný elixír a to nikdy nie je dobrý nápad. Postupoval podľa návodu z Veľkej knihy zaklínadiel cestovateľa časom a tešil sa, keď zistil, že nápoj si stále radostne buble. Potreboval len súrne zamiešať, ale čarodejník nemal poruke nič iné ako dáždnik.

Bol to lacný dáždnik, pomyslel si čarodejník, a v momente, keď ho ponoril do kotlíka, okamžite sa rozpadol a zmizol v elixíre.

„Hopla,“ povzdychol si čarodejník. „Myslím si, že to ten recept nezmení,“ dodal a šiel sa pozrieť do Veľkej knihy zaklínadiel cestovateľa časom.

V tej chvíli mu ktosi zazvonil pri dverách. Čarodejník zabudol, že pozval svojho suseda na čaj. Ten priniesol piškótový zákusok s krémom a malinovým džemom a priviedol aj svojho neustále radostne poskakujúceho anglického chrta Boba.

Keď odišli, čarodejník sa vybral ku kotlíku. A tak sa do elixíru dostali aj omrvinky z koláča, trocha džemu a psie chlpy.

Po dáždniku nezostalo ani stopy, a tak bol čarodejník presvedčený, že z elixíru zasa nič nebude.

„To je ale otrava,“ povedal a dupol nohou. „Doparoma, zasa sa všetko pokazilo.“

Aj na druhý deň pršalo a čarodejník meškal do práce. Pracoval v obchode s rekvizitami pre kúzelníkov blízko Embankment Station v Londýne. Skôr než odišiel, skontroloval kotlík. Prekvapilo ho, že bol čistulinký a vyzeral, akoby bol úplne nový. Pri kotlíku stál dáždnik.

„No teda,“ skonštatoval čarodejník. Vzal si dáždnik bez toho, aby si ho poriadne prezrel, a ponáhľal sa, aby stihol metro. Na Embankment Station vystúpil, ale dáždnik zabudol vo vozni.

Dáždnik sa celý deň vozil dokola v metre. Jediný, kto si ho všimol, bol malý chlapec.

„Ahoj,“ pozdravil dáždnik.

„Fíha,“ povedal chlapec. Rúčka dáždnika mala tvar psej hlavy s dlhou papuľkou, lesklým ňufákom a visiacimi ušami. „Ty vieš hovoriť?“

„Asi áno,“ povedal dáždnik.

„Máš nejaké meno?“ spýtal sa chlapec.

„Nie,“ odvetil dáždnik, „potrebujem nejaké?“

„Áno, mal by si nejaké mať, “ odpovedal chlapec. „Potrebuješ sa predsa ohlásiť, keď niekam prichádzaš a keď odniekiaľ odchádzaš.“

„S kým sa to rozprávaš?“ spýtala sa chlapcova mama.

„S dáždnikom,“ povedal chlapec.

„Nebuď smiešny, dáždniky predsa nevedia rozprávať,“ zasmiala sa mama.

Potom odišli.

K dáždniku si prisadli dvaja páni a on počúval, o čom sa rozprávajú. Jeden pán povedal tomu druhému: „Ty si taký puntičkár.“

Puntičkár, pomyslel si dáždnik. Aké nádherné slovo. Je priam čarovné.

Na Baker Street dáždnik odovzdali do strát a nálezov, a tam zostal celých päť rokov. Od ostatných pozabúdaných vecí sa tam naučil po francúzsky, španielsky, nemecky aj mandarínsky.

Keď sa končil piaty rok, dáždnik už dobre vedel, kto je. Volal sa Bob Puntičkár a bol vzdelaným dáždnikom s ešte neobjavenými kúzelnými schopnosťami. V tom čase vedel aj to, čo slovo puntičkár znamená – bol to niekto pedantský, dôkladný, presný a miestami aj malicherný. A bol presvedčený, že ho to meno dokonale vystihuje.

KAPITOLA

2

Bob Puntičkár sa v stratách a nálezoch spriatelil s mnohými vecami – najmä s inými dáždnikmi a vychádzkovými palicami. Keďže patril čarodejníkovi, dokázal poskakovať a hovoriť.

„Odkiaľ pochádzaš?“

„Ako si sa sem dostal?“

Sklamalo ho, keď zistil, že len málo stratených vecí sa rado rozprávalo. Obľuboval rukavice, tie však nikdy nepovedali ani slovo. Počas šedivých dní často obhrýzal prsty na niektorej z nich. Po stratené rukavice sa nikdy nikto nevrátil.

Bob Puntičkár si čoskoro uvedomil, že stratené veci možno rozdeliť do troch skupín: dávno stratené, jednoducho stratené a obľúbené stratené. Majitelia vecí z poslednej kategórie sa ich vždy snažili nájsť. Patrili sem drahé kabelky, aktovky, hodinky, šperky, dokonca aj niektoré knihy a celkom dosť hračiek.

Ich majitelia sa objavovali v stratách a nálezoch takmer okamžite, a keď si všimli obľúbenú vec, ktorú stratili, volali: „Ach, vďakabohu!“

Alebo: „Už som sa bál, že som to navždy stratil.“

Alebo: „Neviem, čo by som bez teba robila.“

Alebo: „Ďakujem veľmi pekne, že ste našli môjho medvedíka.“

Klobúky a kabáty patrili medzi jednoducho stratené veci a veľmi sa tešili, keď ich majitelia znova našli. Medzi dávno stratené veci patrili väčšinou len dáždniky a vychádzkové palice všetkých možných tvarov a veľkostí. Každý rok sa ich do strát a nálezov dostali tisíce.

Jedného dňa Bob Puntičkár zistil, že ak sa zhlboka nadýchne a potom trocha pootvorí papuľku, vyletia z neho iskry.

Ohnutá vychádzková palica sa zrazu prekvapene ozvala: „Potrebuješ majiteľa, ktorý ťa nikde nezabudne a bude sa o teba starať. A nebude sa o teba opierať celou váhou.“

„A kde takého majiteľa nájdem? Ako vyzerá?“ pýtal sa Bob Puntičkár, hoci sa príliš neobával, že sa oň bude niekto opierať. Napokon, dokázal ohnúť hlavu a dotknúť sa svojej špičky, ak by bolo treba.

„Zvyčajne,“ odpovedala vychádzková palica, „majú dve nohy, dve ruky a navrchu guľatú vec, ktorá sa nazýva hlava. Výhodou je, že je prilepená k zvyšku tela, inak by stratili aj tú.“

Bob Puntičkár sa nikdy s nijakou hlavou v stratách a nálezoch nestretol, zato tam videl zopár nôh.

„Gumená násadka by mohla pomôcť, ja takú nemám,“ povedala smutne vychádzková palica.

Bob Puntičkár sa zohol, aby zistil, či má na špičke gumenú násadku. Nemal, ale zrazu cítil niečo zvláštne – čosi mu vnútri zašumelo a pošteklilo ho. Bolo to príjemné. Cítil sa vďaka tomu výnimočne.

Vychádzková palica ho sledovala. „Nebojíš sa, že sa zlomíš, keď sa tak zohýbaš?“ spýtala sa.

„Nie,“ odvetil Bob Puntičkár. „Brní mi z toho v tele. Možno preto, lebo mojím majiteľom bol čarodejník.“

„Možno áno a možno nie. Neviem to posúdiť, keďže som nikdy žiadne brnenie necítila,“ povedala vychádzková palica.

KAPITOLA

3

Bob Puntičkár mal rád slovo kratučký. Taký bol aj jeho vzťah s luxusnou kabelkou. Kabelka spočiatku nepovedala ani slovo. Takže jediné, čo mohol Bob Puntičkár robiť, bolo, že sa na ňu uprene díval a obdivoval jej krásu.

V jedno popoludnie nemal nič lepšie na práci, a tak k nej priskočil, vydýchol a znova z neho vyšli iskry. Drahá kabelka vyskočila do vzduchu a začala rozprávať.

Ukázalo sa, že jeho nová kamoška bola tou najzaujímavejšou kabelkou zo všetkých.

„Budem tu len kratučko,“ vyhlásila. „Bola som takááááá drahá, že si po mňa moja majiteľka určite hneď príde.“

Ukázalo sa, že je to pravda.

„Nech sa páči, nechám ti tu pohľadnicu, aby si na mňa nezabudol,“ povedala kabelka.

Na pohľadnici bol obrázok zvláštneho zvieraťa s dlhokánskym nosom a nad ním napísané: Obor medzi zvieratami.

„Čo to znamená?“ spýtal sa Bob Puntičkár.

„Je to slon – velikánske zviera, preto je tam napísané, že je to obor medzi zvieratami,“ odpovedala kabelka a zmizla v slnečnom svetle s úsmevom, ktoré majú na tvári obľúbené veci. A tak si Bob pomyslel, že slon je to isté ako obor.

Bob Puntičkár si pohľadnicu nechal. Slona aj obra si zapamätal, ale na kabelku zabudol. Aký by malo význam pamätať si niečo, s čím sa už nikdy nestretnete? Nepotreboval predsa kamošku kabelku, ale úplne nového majiteľa, ktorý bude mať hlavu pevne pripevnenú k telu.

Jedného dňa začul, že zbierka najzaujímavejších dáždnikov zo strát a nálezov sa bude predávať v obrom výpredaji v meste Turnbury. Bob Puntičkár vedel, že žiadny dáždnik zo strát a nálezov nie je taký zaujímavý ako on.

Ukážte mi iný rovnako vzdelaný dáždnik, pomyslel si. Som predsa jediný, kto tu vie chrliť iskry.

Ktosi v nejakom vlaku zabudol veľké zrkadlo, a tak sa takisto ocitlo v stratách a nálezoch. Bob Puntičkár sa vďaka nemu mohol prvý raz na seba pozrieť.

A videl ten najkrajší dáždnik. Bol sýto čierny, ale rúčku mal elegantne sivú s nádychom fialovej. Mal dlhú papuľku a lesklý ňufák, oči mu žiarili a papuľka sa otvárala aj zatvárala. Hodilo sa to najmä vtedy, keď potreboval rozprávať alebo obhrýzať prsty na rukavici. Okolo krku mal jagavý zlatý obojok.

Áno, pomyslel si, dáždnik ako ja patrí do obrieho, teda slonieho výpredaja, nie k majiteľovi s roztrasenou hlavou.

Už si predstavoval, ako so slonmi popíja čaj, chodí s nimi na prechádzky, chráni ich pred slnkom a dažďom. Bude kamošom do každého počasia, bude ich jediným a najlepším dáždnikom, ktorý nikdy nikde nezabudnú. Áno, odteraz už bude všetko v poriadku.

S pohľadnicou slona zasunutou medzi záhybmi látkovej striešky sa uložil na spánok a veril, že ho čaká posledná noc na zelenej kovovej polici v stratách a nálezoch.

Celú noc sa mu snívalo o slonoch. Ráno sa cítil sviežo ako čerstvo rozprestretý dáždnik.

KAPITOLA

4

Bob Puntičkár zažil šok, keď ho doviezli na radnicu v mestečku Turnbury. Neboli tam žiadne slony – len slonie, teda obrie hromady šatstva a vecí, ktoré sa dali bez problémov nájsť v stratách a nálezoch. Všetky jeho sny sa rozplynuli. Nikdy predtým sa necítil tak smutne – ani raz za celých päť rokov v stratách a nálezoch. Tam na život hľadel vždy z tej lepšej stránky.

Počas výpredaja k nemu akási žena priviazala cenovku a vložila ho do stojana s ostatnými dáždnikmi. Samozrejme, že nerozprávali. Ani trocha. Okolo neho boli rozostavané stoly so stratenými vecami, ktoré nikto nechcel. Takto si ten výpredaj nepredstavoval.

Keď sa nikto nepozeral, vyskočil zo stojana, zohol sa a sadol si pod najbližší stôl. Odtiaľ mal výborný výhľad na nohy okoloidúcich. Dúfal, že tie telá majú aj hlavy, hoci ich nevidel. Vedel, že by sa mu nepáčilo, keby sa jeho majiteľom stali niektoré z nôh, čo šli okolo. Možno mu bude predsa len lepšie v stratách a nálezoch – tam aspoň mohol dúfať, že si poň jedného dňa prídu.

Premýšľal, čo bude robiť ďalej, keď pod stôl zaliezlo dievčatko s vílími krídlami a klaunskou čapicou a posadilo sa vedľa neho. Lapalo dych.

„Si v poriadku?“ spýtal sa Bob Puntičkár.

Dievčatko sa obzeralo okolo seba, snažilo sa zistiť, odkiaľ vychádza ten hlas.

„Rozprávaš sa so mnou?“ spýtalo sa.

„Áno,“ odvetil Bob Puntičkár. „Ahoj!“

„Ešte nikdy som nevidela rozprávajúci dáždnik. Pokazil si sa?“ spýtalo sa.

„Nie,“ odpovedal Bob Puntičkár. „Prečo?“

„Vyzeráš ako zlomený,“ skonštatovalo dievčatko.

„Mal by som ti povedať, že sa viem zohnúť, ale aj stáť rovno a ak treba, tak aj poskakovať,“ vysvetľoval Bob Puntičkár.

„Úžasné,“ vyhlásilo dievčatko.

„Aj ty vyzeráš úžasne. Nikdy som takto zblízka nevidel žiadne dievčatko. Nikdy. Si moja majiteľka?“ spýtal sa Bob Puntičkár.

„Čo to je?“

„To sa práve snažím zistiť,“ povedal dáždnik. „Čo robíš pod stolom?“

Dievčatko si napravilo klaunskú čiapku a povedalo: „Myslela som si, že tu budem v bezpečí. Schovávam sa pred Billym Hrubým.“ Bobovi Puntičkárovi sa dievčatko páčilo. Malo svetlé vlasy, milú tvár, nos ako gombičku a oči modré ako linoleum v stratách a nálezoch.

„Billy Hrubý mi chce šlohnúť klaunskú čiapku,“ vzdychlo si. „Je otravný ako trieska v palci.“

„Máš nejaké meno?“ spýtal sa Bob Puntičkár.