Date: 2025-06-02T12:13:10+00:00
Description: Laru po rokoch manželstva opustil muž kvôli mladšej žene. V zúfalstve sa rozhodla odísť do Milána a na radu priateľov sa vydala do Peru. Predtým si prečítala knihu Kurandera a jej posolstvo ju uchvátilo. Rozhodla sa spoznať kultúru Ánd a nájsť pravých hadích kuranderov, ktorí by jej mohli pomôcť stať sa nezávislou, múdrou a silnou – skrátka, skutočnou ženou.

Hadia žena

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk
www.albatrosmedia.sk

Hernán Huarache Mamani

Hadia žena – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Hernán Huarache Mamani: La Donna Dalla Coda D’Argento

Copyright © 2004 Hernán Huarache Mamani

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2025

Translation © Lucia Nguyen, 2025

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať ani rozmnožovať s cieľom rozširovania
v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

Vyťažovanie textu a dát z tejto publikácie v zmysle čl. 4 smernice 2019/790 EÚ je zakázané.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-4603-8

ISBN e-knihy 978-80-566-4686-1 (1. zverejnenie, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-4687-8 (1. zverejnenie, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-4685-4 (1. zverejnenie, 2025) (ePDF)

Nebo mi zoslalo anjela

v podobe ženy,

aby ma sprevádzal

na mojej ceste.

POZNÁMKA AUTORA

Po vydaní knihy Kurandera sa mnoho žien pustilo do hľadania ženstva. Niektoré začali skúmať svoju ženskú úlohu, iné nasledovali posolstvá knihy alebo cestovali do rôznych kútov sveta, aby našli riešenia vlastných problémov.

Úchvatný príbeh ženy menom Kantu prenikol do hĺbky ženskej duše a podnietil tisíce žien k hľadaniu svojej pravej sily v každodennom živote. Podobne aj tieto riadky oslavujú bezpodmienečnú lásku. Tú záhadnú silu, ktorá nám umožňuje vstúpiť do čarovného sveta, putovať medzi dimenziami a čeliť všetkým hrozbám, aby sme udržali lásku nažive.

Každý z nás neprestajne cestuje časom a priestorom, túžiac po naplnení žiarivou božskou láskou, ktorá prináša svetlo do našich životov. Avšak počas temných nocí poškvrnených egoizmom mocnie to, čo ničí kúzlo lásky. A tak manželstvo, ako loď v búrlivých vodách oceánu života, nakoniec stroskotá.

Ľudská bytosť v tom okamihu zabúda na svoju božskú podstatu a pretína dúhový most, ktorý spája nebo so zemou. Muž svojím nadmerným materializmom znesväcuje chrám lásky, ktorý by mu umožnil spojenie s božstvom, a núti ženu zabudnúť na pravý dôvod jej bytia a posvätnosti.

Osud ženy nespočíva len v rodení detí, otročení pri rodinnom kozube či v uspokojovaní mužských vášní. Zmyslom jej života je aktívne sa podieľať na šírení lásky a budovaní sveta plného kvetov a vôní. Túži po svete lásky a krásy, v ktorom staré ženy, kedysi mladé, posúvajú svoju múdrosť, myšlienky a skúsenosti dievčatám, ktoré tiež raz zostarnú, a tvoria tak základy novej spoločnosti, kde kľúčovým prvkom bude láska.

To bude možné len vtedy, ak budeme manželstvo považovať za školu lásky a radosti. V súčasnosti je manželstvo iba spoločenskou inštitúciou, prostredníctvom ktorej sa páru len zriedka podarí zažiť pocit šťastia, aj to len jeho záblesk.

Pocit šťastia či nešťastia je však spojený s duchovným napredovaním, s prebudením vedomia. Len prostredníctvom energie srdca dokážeme zvýšiť duchovnú úroveň muža a ženy.

Dobrodružstvá, ktoré zažíva Lara, hlavná postava tejto knihy, sa odohrávajú v meniacej sa spoločnosti, kde muži a ženy žijú vo vzájomnom konflikte. Ide o situácie, ktoré ticho a trpezlivo znáša mnoho žien: milujú, trpia a bojujú o to, aby mohli vychovávať svoje deti po boku milujúceho muža.

Lara na ceste za šťastím a pocitom ženského naplnenia vkladá do hry celé svoje bytie a čelí všetkým prekážkam až do posledného okamihu.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami je čisto náhodná.

HERNÁN HUARACHE MAMANI

1

MÁRNE NÁDEJE VEDÚ DO ZÁHUBY

Vietor sa zdvihol a spolu s ním aj pramienky vlasov Lary De Santis, ktorej do tváre navyše privialo aj čiastočky prachu. Na perách a medzi zubami pocítila piesok a práve vtedy si uvedomila, že precitla z hlbokého spánku.

V ústach mala sucho, jazyk zoslabnutý a cítila nesmiernu horúčavu. Pokúsila sa vstať, no nemohla sa ani len pohnúť, niečo jej v tom bránilo. S námahou sa jej podarilo jemne nadvihnúť hlavu, keď vtom zistila, že to nebol sen. Každú ruku a nohu mala jednotlivo priviazanú ku kolom vsadeným do zeme. Jej telo predstavovalo písmeno X a mierilo na všetky štyri svetové strany.

Poloha slnka vysoko na oblohe naznačovala pravé poludnie, zatiaľ čo ona sa ocitla v akejsi pustatine, kde mala na dohľad široko-ďaleko len zem a nebo. Zozbierala všetky sily a zdvihla hlavu o niečo vyššie v snahe zistiť, kde sa nachádza a prečo. Hoci jej obmedzený pohyb neumožňoval rozhliadnuť sa úplne, poobzerala sa aspoň okolo seba a všimla si ružovkastú pôdu s kameňmi pravidelných tvarov a rôznych veľkostí.

Ležala na tom opustenom mieste uprostred niečoho, čo pripomínalo ruiny veľkej obdĺžnikovej stavby, z ktorej ostali už len kamene, očividne kedysi tvoriace steny. Asi desať metrov smerom od jej nôh stál kamenný stôl v tvare obdĺžnika, dostatočne veľký na to, aby si naň mohol človek pohodlne ľahnúť. Napravo aj naľavo vyčnievali dva menhiry stvárňujúce smiešne ľudské bytosti. Ani s vypätím všetkých síl však nedokázala jasne určiť, čo sa nachádza za jej hlavou. Vzbudzovalo to dojem akéhosi obetného oltára. Prečo sa tam vôbec ocitla?

Počiatočná malátnosť ju už úplne opustila a ona sa usilovala vymaniť z pút. Vtom si uvedomila, že ruky aj nohy má pevne priviazané ku kolom koženými pásmi, ktoré vopred niekto namočil, aby bolo spútanie ešte tesnejšie. Pod žeravým slnkom už však popruhy vyschli a obopínali ju čoraz viac. S každým pokusom o vyslobodenie sa jej zarezávali hlbšie do kože a spôsobovali silnejšiu bolesť.

Zrazu sa jej vynoril celý obraz. Mama Maru – kurandera, ktorá jej odovzdávala svoje učenie, ju prinútila vypiť misku s odvarom z bylín, ktorý v to ráno namiešala. Po užití nápoja Lara upadla do hlbokého spánku. A teraz, hoci stále bez vysvetlenia, ležala horeznačky na tomto nehostinnom mieste.

U kurandery žila už nejaký čas. Podľa veku to síce bola stará dáma, no udržiavala si vitalitu zrelej ženy a svižnosť mladice. Mama Maru, podávajúc jej misku, sa na ňu uprene zadívala a vyriekla:

„Vypi to! Tento odvar ti rozjasní myseľ a pomôže ti nájsť v živote správny smer!“

Miska bola trochu špinavá a Lare, milovníčke čistoty posadnutej dokonale sa lesknúcim a žiarivým riadom, sa pri pohľade na zanesené okraje začal dvíhať žalúdok a zdráhala sa príkaz vykonať. Napokon ju však dôraz a razancia slov Mama Maru donútili aspoň ochutnať.

S prvým dúškom sa jej v ústach rozliala zvláštna chuť. Trochu kyslastá, jemne korenistá, pre jej chuťové poháriky dosiaľ nepoznaná. Hoci jej prišlo nevoľno, Lara bola rozhodnutá poslúchnuť, a preto namiesto postupného usrkávania vliala do seba celý obsah misky na jeden raz.

„Toto mi akože má pomôcť nájsť správnu cestu?“ pomyslela si v duchu, skôr ako nápoj vypila.

V tejto krajine je už pár týždňov. Nie ako turistka; prišla sem meditovať, premýšľať a nájsť zmysel svojho života.

Ešte pred pár mesiacmi mala Lara jasno v tom, čo chce a kam smeruje, no teraz sa cítila stratená a zmätená. Pripadala si ako loď na rozbúrenom mori: bez kapitána, bez kompasu, bez mapy. Nemala nikam namierené, plynula len tak, bez predstavy o živote, bezcieľne. Nemala ani len potuchy, po čom v živote túži.

„Jasné! Čím skôr tento nápoj vypiješ, tým skôr pocítiš jeho účinky!“

Len čo si sama odpovedala, jedným dúškom vypila obsah misky a prázdnu ju podala Mama Maru, ktorá ju pozorne sledovala. Na okamih sa jej zazdalo, že sa na tvári starej kurandery zjavil sarkastický úškrn, no bol to iba krátky záblesk. A teraz leží zviazaná na zemi, vyprahnutá slnkom a smädom uprostred absolútnej ničoty.

Na pravé poludnie slnko vysoko na oblohe zosilnelo svoju páľavu. Larino oblečenie bolo rozhorúčené, no aspoň ju chránilo pred spálením. Celý chrbát mala zaliaty potom, ktorý jej stekal pozdĺž pliec a bokov. Cítila, ako jej stvrdla tvár, akoby bola niečím potiahnutá, no nemohla si ju ohmatať. Bola bezmocná. Dokázala hýbať jedine hlavou v úmysle vypátrať, kde to vlastne je.

Všade navôkol boli len zrúcaniny na rozľahlej pláni. Žiadne známky vegetácie, len samá zem a kamene. Ako v mesačnej krajine. V diaľke sa črtali hory zahalené jemným oloveným oparom s nádychom tajomna. Už viac nevládala držať hlavu, a tak ju znovu položila na zem. Zrak jej ochromovala prenikavá žiara slnka, v ktorej na oblohe spozorovala krúžiace supy. Bol to kŕdeľ približne dvadsiatich čiernych vtákov, čo sa živia zdochlinami. Niekedy si vyhliadnu slabú alebo nevládnu korisť, ktorá je neschopná brániť sa. Lary sa náhle zmocnila znepokojujúca myšlienka. Je tam vari preto, lebo musí zomrieť?

„Božemôj!“ zvolala. „Prečo som tu? Čo sa to deje? Prečo ma spútali?“ Cítila sa ako v zajatí.

Bez ohľadu na jej výkriky nad ňou supy naďalej krúžili, dokonca sa k nej približovali. Už ich videla jasnejšie, lietali tak dvadsať metrov nad ňou. Vedela, že ak budú pokračovať v trajektórii, čochvíľa ich od nej bude deliť už len pár metrov a potom…

Predstavovala si, ako ju tie dravé operence kúsok po kúsku požierajú. Začali by vnútornosťami a pokračovali by zvyškom tela, až by po nej zostali len holé kosti. Premkla ju panika. Nemôže predsa takto zomrieť!

„Pomóóóc! Pomôžte mi niekto!“ kričala z celého hrdla, čo jej sily stačili. „Mama Maru, Mama Maru, kde si? Rozviaž ma!“

Ozvena jej hlasu sa šírila v diaľave nekonečnej pustatiny.

„Mama Maru, Mama Maru, tu sa už končia všetky žarty. Prosím ťa, vysloboď ma!“ zvolala opäť zúfalo.

Nedostala žiadnu odpoveď. Všade vládlo hrobové ticho, prerušované iba trepotom krídel supov, čo nad ňou naďalej rozrážali vzduch. Jemný vánok sa jej znovu pohral s rozstrapatenými vlasmi a privial jej do očí trochu prachu.

Lara sa snažila vyvliecť jednu ruku z pút, no boli pritesné a ona vedela, že nemá žiadnu šancu. Skúsila to ešte s druhou rukou, potom s oboma nohami, no každý úmorný pokus vyšiel nazmar. Bola ako priklincovaná k zemi.

Znovu uprela zrak smerom k nohám na masívny kamenný stôl obdĺžnikového tvaru a hlavou jej preblesol výjav vlastnej smrti. Okamžite sa jej v mysli vyrojili tie najčernejšie scenáre, ktoré poznala z učenia o rituálnych ľudských obetách v Južnej Amerike. Čerstvou spomienkou jej bol nedávny archeologický objav na snežnej hore Ampato v južnom Peru. Našli tam telo mladej ženy, ktorá bola obetovaná bohom. Čaká ju rovnaký osud? Má poslúžiť ako obeta na tom kamennom oltári?

Snažila sa zahnať temné myšlienky, no ako plynul čas, čoraz zákernejšie jej nahlodávali myseľ. V duchu sa preniesla do obradného aktu: skupina indiánskych domorodcov ju vlečie k obetnému oltáru a burcuje ju k statočnej a dôstojnej smrti, na čele so starým kňazom, ktorý jej potom ceremoniálnym andským nožom tumi obratne rozrezáva hruď a vyberá z nej ešte bijúce srdce.

„Nie, nie,“ pomyslela si, „takto predsa nemôžem zomrieť! Je to len krutý žart Mama Maru. Čoskoro sa vráti a oslobodí ma.“

Trpezlivo čakala, no stará kurandera neprichádzala. Dvíhajúci sa východný vietor prúdil opačným smerom a predznamenával blížiaci sa západ slnka. Lara bola vysmädnutá, no o trochu pokojnejšia, lebo supy jej zmizli z dohľadu.

Prešlo niekoľko hodín a opäť ju zachvátili ponuré myšlienky. Bola v nebezpečenstve. Musí prísť na to, ako sa zachrániť, potrebuje nájsť riešenie. Nie, takto naozaj nemôže zomrieť. Pokúsila sa zosnovať plán úniku. Musí sa zachrániť z pasce, nastraženej tak ďaleko od civilizácie niekde pánu bohu za chrbtom.

Na nič však neprišla. Bolesť, smäd a zúfalstvo z toho, že je pevne prikovaná k zemi, jej bránili triezvo uvažovať. Zaplavili ju ďalšie pocity strachu zo zveri a plazov, čo žijú v týchto končinách. Desila sa najmä hadov, niektoré z nich sú určite jedovaté a mohli by sa k nej kradmo priplaziť. Stačilo by jedno uštipnutie a bolo by po všetkom.

Beznádejne znovu volala o pomoc, prosila o zľutovanie, no keď nedostala žiadnu odpoveď, nahnevane chrlila jednu nadávku za druhou a všetkých preklínala, kým naplno neprepadla žalostnému plaču. Pri ďalších pokusoch uvoľniť sa zo zovretia kožených remeňov docielila len to, že sa jej zakaždým hlbšie zarezali do zápästí, až jej takmer preťali žily. Cítila sa bezmocná, zmorená a opustená, už len bezradne kvílila. Mama Maru sa s ňou chladnokrvne zahrala. Uvedomila si, že tam leží vinou jediného muža – svojho manžela. To jemu sa celá obetovala a on ju na znak vďaky podviedol s inou. Aby unikla bolestivej spomienke, vydala sa do ďalekého Peru, kde teraz leží sama ako prst, zajatá v šírej pustatine. Zrazu sa dovtípila, že jediné ľudské stopy tam zanechali ona a Mama Maru, keď pešo putovali od krajnice, kde ich vysadilo banské nákladné auto, pretože ďalej by už mimo cesty pokračovať nemohlo. Ako sa im cesta míňala, Mama Maru vyhlásila:

„Mali sme šťastie. Tadiaľto prejde nákladiak tak raz za dva týždne, niekedy ani to nie.“

Ak ju nikto nepríde vyslobodiť, toto miesto sa stane jej hrobom. Supy nad ňou budú trpezlivo krúžiť a skôr či neskôr vyrieknu jej ortieľ. Nebude sa brániť, vysilená od smädu, a ony budú mať hostinu.

Čierne dravce znovu prileteli a v špirále sa k nej viac a viac približovali.

Ich blízkosť pôsobila hrozivo a Lara už zreteľne rozoznávala tmavé olovené zobáky, červené krky a hranaté čierne krídla, ktoré sa po okrajoch javili ako roztiahnuté prsty. Supy si vznešene a trpezlivo plachtili vzduchom, číhajúc na možnosť zahájiť útok v tej správnej chvíli.

Lara stratila akúkoľvek nádej a skľúčene nariekala. Mala prirodzene mierne zdvihnutú hlavu, takže po tvári jej stieklo niekoľko sĺz až k vysušeným perám a slané kvapky jej ich jemne zvlhčili.

Razom sa celý kŕdeľ ako šibnutím čarovného prútika rozletel a Lara začula prichádzajúce kroky. Pokúsila sa tým smerom otočiť hlavu, no neúspešne. Zvuk sa k nej blížil odniekiaľ zozadu a dunenie stále zosilňovalo. Súdiac podľa dopadajúceho tieňa, ktorý sa ponášal na siluetu ženy v sukni, s klobúkom na hlave a šatkou prehodenou cez plecia, to mohla byť jedine Mama Maru!

Lara sa upokojila, len čo jej Mama Maru jemne navlhčila vyprahnuté pery. Podarilo sa jej usrknúť si pár kvapiek vody, ktoré uhasili ten najväčší smäd a priviedli ju naspäť k zmyslom.

„Pi pekne pomaly, kvapku po kvapke, pretože viac nedostaneš. Kým neprídeš na to, čo je podstatou života,“ zahlásila kurandera rozvážnym tónom.

Lara sa na jej tvár zahľadela skúmavým pohľadom. Sršala z nej rozhodnosť a prísnosť. Naplno si uvedomila, že kurandera má v rukách jej osud. Fyzicky nemohla urobiť nič, na svoju záchranu z tejto šlamastiky musela zapojiť rozum. A tak spustila:

„Prečo si ma tu spútala? Aký to má zmysel? Prečo ma takto trýzniš?“

„Vidíš? Ty len kladieš otázky, sťažuješ sa a fňukáš. Nezamýšľaš sa nad lekciou, ktorú ti život uštedril,“ odpovedala kurandera. „Si tu, pretože sa túžiš stať skutočnou ženou. Chceš patriť medzi tie húževnaté stvorenia, ktoré sa dokážu popasovať s každou prekážkou a sú schopné postaviť sa čomukoľvek, čo im príde do cesty. Lenže stále ničomu nerozumieš.“

„Pusti ma a poďme odtiaľto preč!“

„Ty vieš len prikazovať. A ak ťa niekto neuposlúchne, tvrdo nástojíš a opäť žiadaš, no sama zo seba nič nedáš,“ pokojne odvetila Mama Maru.

„A čo také ti môžem zo seba dať v tejto situácii na tomto mieste?“ zúrivo kričala Lara, pričom zabudla na to, že po dlhých hodinách v nehybnej polohe má celý chrbát stuhnutý a ubolený.

„Uvažuj, analyzuj, rozjímaj a medituj nad svojou existenciou. Predovšetkým sa pokús byť konečne praktická. Život musíš žiť tu a teraz. Nestrácaj čas lamentovaním nad tým, čo nie je a mohlo byť, alebo obavami, čo ešte len príde. Ty by si chcela jednoduché riešenie problému, aby som ti dala čarovnú formulku. Chceš pochopiť život, no nežiješ ho; používaš len hlavu a ignoruješ zvyšok tela. Samá teória, žiadne skutky. Nesnažíš sa svoje nadobudnuté skúsenosti zužitkovať v praxi.“

„Vôbec ti nerozumiem. Takýmto spôsobom sa to mám akože naučiť? A vôbec, o žiadne mučenie som ťa nežiadala!“

„Máš pravdu, pre teba sú to muky. Lenže to je jediný spôsob, ako si túto lekciu navždy zapamätáš. Vďaka bolesti; niekedy inej cesty niet. Muži rovnako ako aj ženy sa musia popáliť na vlastnej koži, aby mohli rásť a nadobudnúť skúsenosti, ktoré im v budúcnosti pomôžu a prinesú životnú rozvahu.“

„Rozviaž ma, prosím ťa, vysloboď ma a už nikdy o mne nebudeš počuť.“

Mama Maru sa zasmiala, akoby pre ňu bolo Larino súženie úplne nepodstatné, a vyhlásila:

„Vidíš? Opäť sa správaš ako rozmaznané dievča, ktorým si aj vždy bola, vôbec si sa nezmenila. Chceš byť skutočnou ženou, no aby si získala plody svojho učenia, nie si ochotná znášať nepriazeň osudu.“

„Aké plody mi už len môže priniesť táto neúrodná zem, vystavená žeravému slnku a plná prachu?“

„Pozri sa na to ako na zrkadlenie svojho života. Si spútaná okovami, uväznená vo vlastných myšlienkach, pocitoch a nekonečných potrebách. Napríklad supy na oblohe: ty si sa zamerala len na negatívnu stránku a myslela si na to, ako ťa zožerú. Vôbec nič si nepochopila. Tak ako na svete existujú čierne dravce, ktoré sa živia zdochlinami, rovnako existujú aj temné myšlienky, ktoré ohrozujú našu schopnosť žiť a ktoré rovnako ako supy krúžia nad našimi mysľami. Lenže ty nevynakladáš žiadnu energiu nato, aby si ich rozptýlila, presne ako si sa ani nesnažila rozohnať tie supy. Mala si im dať najavo, že ti v žilách stále koluje krv, mala si kričať a vrieskať a ony by svoju mŕtvu korisť odleteli hľadať inde. O to isté ide aj v prípade mysle: treba jej ukázať rozhodnosť a zbaviť sa záporných myšlienok, lebo inak nimi jedného dňa celá nasiakneš a zničia ti život. Nájdi vnútornú silu!“

Lara si práve uvedomila dve stránky situácie: na jednej strane vnímala seba ako zajatkyňu na pokraji smrti, smerujúcu do istej záhuby; na druhej strane oproti nej stála žena s takmer bielymi vlasmi, tvárou poznačenou vráskami, v jednoduchom odeve, no s nesmiernou razantnosťou v očiach a pevným postojom, hodným skôr tridsiatničky, ktorá jej dávala bolestivú životnú lekciu. Ani v tom najhoršom sne by nečakala, že to bude mať práve takýto priebeh.

Náhle jej do mysle prenikli všetky chmáry, ktoré v sebe celý život niesla. Neustále ju sužoval strach: bála sa, že utrpí nejakú škodu, preto sa poistila; desila sa toho, že príde o prácu, tak uzavrela aj poistenie v prípade straty zamestnania. Chcela byť chránená v každej oblasti.

Snažila sa zahnať všetky úzkostné obavy a čo najďalej od nich utiecť, no nikdy sa im nevzoprela. Aj s Mama Maru si už prešla náročnými skúškami, a hoci tiež cítila hrôzu, po jej boku sa im odvážila čeliť…

Spomenula si, ako musela na koni v sprievode neznámeho muža zdolať úzke rokliny a horské cestičky, len aby sa dostala na miesto, kde Mama Maru žila. Iba tak sa mohla stretnúť so starou kuranderou – učiteľkou života, ako o nej zvykli hovoriť miestni.

Mama Maru sa vzdialila a nechala ju osamote, ponorenú do vlastných myšlienok. Lara už pochopila, že nie je v ohrození života. Dostávala praktickú životnú lekciu, drsnú a bolestivú, sprevádzanú krvavými ranami na rukách aj nohách. Veru, na to teda určite nikdy nezabudne!

Uvažovala o svojej existencii a vnímala ponuré myšlienky, ktoré ju neúprosne sprevádzali celým životom: boli to úzkostlivé predstavy, ktoré ju neustále mátali. Obraz, ktorý jej načrtla Mama Maru, v nej zostal hlboko zakorenený a prvýkrát sa na túto ženu nehnevala, naopak, chápala ju. Jej výuka bola praktická a viedla ju k meditácii. Zamýšľala sa nad rôznymi etapami svojho života: detstvom, mladosťou aj dospelosťou. Snažila sa v nich nájsť zmysel. Miestami sa jej zdalo, že všetko pochopila, nakoniec sa však znovu cítila zmätená.

Vietor a piesok sa naďalej pohrávali s Lariným nehybným telom, ale jej to už viac neprekážalo; teraz bola rozhodnutá dať svojmu životu zmysel. O niekoľko hodín neskôr sa Mama Maru vrátila a rozviazala ju. Starenka priniesla aj trochu vody a niečo na jedenie. Kým si Lara masírovala boľavé zápästia, oprašovala oblečenie a snažila sa ponaťahovať a rozhýbať končatiny, počúvala kuranderu:

„Sadni si k tomu kamennému stolu, tam budeme večerať. Napi sa vody, no srkaj ju len po malých dúškoch, nie hltavo celú naraz, inak ti bude zle.“

Už bol večer, keď sa obe ženy spolu posadili. Zatiaľ čo si Lara naďalej masírovala uvoľnené časti tela, Mama Maru položila na stôl utierku so sušeným jedlom, aké so sebou zvyknú nosiť cestovatelia. Mladá cudzinka, teraz už voľná, mohla slobodne pozorovať krajinu: samé skaly, pôda a zopár malých kríkov, ktoré sotva prevyšovali jeden meter. Nikde žiadna voda, ale všimla si, že Mama Maru so sebou priniesla aj malú amforu s tekutinou, ktorá by mohla jej smäd uhasiť.

Kým jedli v tichosti, Lara si v hlave premietala slová Mama Maru: presne tie isté rady, ako čeliť svojim problémom, jej dával aj milánsky psychológ. Vtedy ich vôbec nepochopila, pretože jej chýbala konkrétna skúsenosť. Teraz však cítila, ako sa jej toto živé, skutočné učenie založené na praktickej, hoci brutálnej skúsenosti na vlastnej koži vpisuje do tela a mysle. Kým sa dívala na horizont, znovu načúvala Mama Maru:

„Keď budeš myslieť pozitívne, všetko sa skončí dobre, keď budeš myslieť negatívne, všetko sa skončí zle; taký je zákon života. Ty sama si vyberáš, čo od života chceš. Nahromaď v sebe negatívne myšlienky, buď pesimistická a postihne ťa nešťastie, pretože si ho sama privoláš.“

Lara pri počúvaní týchto slov stuhla, pomaly sa otočila k starenke a skúmavo sa jej zahľadela do očí, pretože stále neverila tomu, čo práve počula.

„Chceš povedať, že prostredníctvom vlastných myšlienok môžem ovplyvniť priebeh svojho života?“ opýtala sa trochu zarazene, pričom z hlavy úplne vypustila strasti celého dňa.

„Samozrejme, tvoje pozitívne alebo, naopak, negatívne myšlienky ťa môžu viesť rôznymi smermi a ovplyvniť tvoju budúcnosť. Rozpoviem ti jeden príbeh, vďaka ktorému to možno lepšie pochopíš.

Kedysi dávno žila jedna žena spolu so svojimi dcérami v chatrči pri mori. Bývali tam samy, ďaleko od rybárskej dediny. Matka sa stále pozerala na obzor oceánu a vyčkávala návrat rybárskeho člna s posádkou. Boli to jej traja bratia a manžel, ktorí už veľmi dávno jedného dňa pri západe slnka vyplávali na more spolu s ostatnými rybármi. Všetky člny sa vrátili, ale ten ich sa už nikdy neobjavil.

Žena mala bratov veľmi rada a svojho manžela milovala, preto nikdy nestratila nádej v ich návrat. Nechcela si pripustiť, že by mohli byť mŕtvi. More nikdy nevyplavilo ich telá, takže stále dúfala, že sa kedykoľvek môžu objaviť. Bez manžela ostala sama na tri malé dcéry a musela sa o ne postarať. Keďže zostala v odľahlej chatrči, bola nútená čeliť veľkým ťažkostiam, aby ich uživila, ale odsťahovať sa nechcela. Vlastne ani nevedela, kam by išla, a takto mohla mať stále nádej. Hoci prešlo veľa mesiacov, neprestajne hľadela na more a čakala na návrat svojich milovaných. Časom sa z toho stal zvyk.

Keď nemali čo jesť, chodila do prístavu vypomáhať rybárom, ktorí sa s ňou za odmenu delili so svojím bohatým úlovkom, z ktorého sa jej vždy ušlo pár rýb. Takto dokázala uživiť rodinu, a keď bolo rýb aj nazvyš, nasolila ich a sušené potom predávala v dedine vo vnútrozemí. Za peniaze z predaja kupovala ďalšie drobné zásoby, ktoré im pomáhali skromne prežiť. Stále pritom čakala na návrat posádky, ktorý bol čoraz viac nepravdepodobnejší, no aj tak nechcela opustiť rozpadajúcu sa chatrč.

Roky plynuli a z dcér vyrástli mladé slečny, ktoré túžili spoznať svet, preto sa matky pýtali: ‚Prečo nás držíš pripútané k tomuto miestu? Prečo sa nepresťahujeme do mesta?‘ Matka sa však z chatrče nechcela ani pohnúť, zvykla si už na tento spôsob života. Aby ich upokojila a zabránila im, aby ju opustili, vymyslela si príbeh:

‚Váš otec je rodený námorník, ktorý sa plaví po svete a hľadá nové krajiny, preto sa ešte stále nevrátil. Pred odchodom sa dohodol s tromi vládcami vzdialených ostrovov, že sa raz vydáte za ich synov.‘

Otočila sa k najstaršej dcére a povedala: ‚Jedného dňa vypláva z jedného z tých ostrovov krásny a veľmi bohatý princ, príde na zlatom člne a požiada ma o tvoju ruku. Vydáš sa za neho a odídeš s ním na jeho ostrov, budeš šťastná a budeš mať všetko, po čom túžiš.‘

Dievča, naivné a nevinné, uverilo všetkému, čo jej matka povedala, a už sa nesťažovalo. Teraz aj najstaršia dcéra žila v ilúzii a od tej chvíle upierala zrak na šíre more.

Druhej dcére povedala to isté: ‚Na inom ostrove žije princ, ktorého osud vybral tebe, aj on je krásny a bohatý, a jedného dňa za tebou pripláva na striebornom člne a vezme si ťa. Musíš len s dôverou čakať a nepochybovať, ten deň nastane a ty sa staneš princeznou. Budeš nosiť tie najdrahšie šaty a budeš mať všetko, čo ti teraz chýba.‘

‚A budem šťastná.‘

‚Samozrejme! Ten ostrov je raj na zemi, plný stromov, kvetov a vtákov, ktoré vo dne v noci nádherne čvirikajú. Budeš očarená. Tam nájdeš všetko, po čom túžiš.‘

Aj druhá dcéra ostala pohrúžená do ilúzie o svojom princovi a už sa nikdy nesťažovala. Rovnako ako jej staršia sestra aj ona s pohľadom upreným na more vyčkávala príchod svojho vyvoleného.

Matka sa rovnako sladučkým hláskom prihovorila aj tretej dcére s úmyslom vnuknúť jej nádej na lepšiu budúcnosť: ‚Tvoj snúbenec príde z koralového ostrova na nádhernom bronzovom člne. Odvezie ťa na najvzdialenejší ostrov, ten najkrajší zo všetkých. Tam budeš žiť v paláci z koralov a smaragdov, s majestátnymi balkónmi a veľkými oknami so vznešenými závesmi. Budeš veľmi šťastná a budeš si pochutnávať na tých najlahodnejších pokrmoch na svete.‘

Aj tretia dcéra matke uverila, pretože jej dôverovala, a spolu so staršími sestrami začala snívať o krásnej budúcnosti. Hoci často trpeli hladom a ich oblečenie pozostávalo z handier, živila ich nádej, že si po ne raz princovia prídu a ich osud sa navždy zmení.

Počas mnohých rokov vyčkávania preplávalo okolo nich veľa lodí, no žiadna z nich nezakotvila na ich pláži. Raz, keď všetky tri sestry sledovali obzor oceánu ako obyčajne, všimli si loď s pozlátenými, postriebrenými a bronzovými symbolmi, ktorá sa nebezpečne kolísala na vlnách a smerovala k ich chatrči.

‚Pozrite!‘ radostne vyhŕklo najstaršie z dievčat. ‚Konečne je tu! To je loď môjho ženícha, ktorý si po mňa prichádza.‘

Ale druhá sestra trochu závistlivo zvolala: ‚Mýliš sa, sestra moja, ide si po mňa.‘

Tretia bez slova pozorovala loď. Staršie sestry sa začali hádať, po ktorú z nich si ženích prišiel. Zatiaľ čo sa hašterili, uvideli, ako sa loď priblížila k útesu, narazila na skaly a roztrieštila sa na kusy. Muž, ktorý bol na palube, spadol do mora a začal sa topiť.

Staršie sestry sa ďalej škriepili a ani im len na um nezišlo mužovi pomôcť. Iba najmladšia si uvedomila nebezpečenstvo, v ktorom sa muž nachádzal, a okamžite sa vrhla do vody. Plávala čo najrýchlejšie s nasadením vlastného života, aby pomohla neznámemu dostať sa na piesočnatú pláž. Stroskotanec tam zostal ležať takmer v bezvedomí, akoby spal. Mal roztrhané šaty a zranenú tvár.

Obe staršie sestry sa k nemu priblížili a všimli si nevládneho muža v žalostnom stave.

‚Je to len obyčajný stroskotanec!‘ povýšenecky vyhlásila najstaršia. ‚Nie je to môj ženích, je oblečený ako chudák.‘

‚Veru ani môj, nie je to žiadny princ,‘ oznámila pohŕdavo druhá.

Najmladšia dcéra si vyjadrenia svojich sestier nevšímala a robila si o muža starosti; ostala pri ňom, vyčistila mu rany a obviazala čelo. Neskôr zašla po vodu, a keď sa prebudil, dala mu napiť. Ani sa od neho nepohla, ošetrovala mu rany a počas opatery k nemu začala pociťovať náklonnosť. Keď muž znovu nabral silu, dokázal vstať a prejsť sa po vlastných, odprevadila ho do chatrče, v ktorej žili.

Matka v tom čase nebola doma, išla do prístavu pracovať. Všetky tri sestry vyrozprávali mužovi príbehy o svojich ženíchoch, ktorí si po ne mali prísť z ďalekých ostrovov. Keď sa matka pri západe slnka vrátila domov, našla svoje dcéry v spoločnosti neznámeho muža. Uvedomila si, že spolu strávili mnoho hodín, a znepokojená ho s nedôverou vyviedla z chatrče.

‚Prečo si tu, odkiaľ prichádzaš a čo od nás chceš?‘ spýtala sa ho podráždene, nevšímajúc si jeho zranenia ani roztrhané šaty.

‚Búrka vyvrhla moju loď na tieto brehy a ja som tu nešťastne stroskotal. Jedna z tvojich dcér mi zachránila život,‘ odpovedal jej. ‚Zatiaľ čo sme na teba čakali, s prekvapením som si vypočul zvláštne príbehy tvojich dcér. Spomínali veľmi bohatých mužov, ktorí si po ne prídu z ďalekých ostrovov a oženia sa s nimi. Plavil som sa po všetkých týchto moriach široko-ďaleko a navštívil som mnoho ostrovov, no väčšina z nich je opustená a rozhodne na nich nežije žiadny bohatý princ, sú tam len morské vtáky. Prečo im takto klameš?‘

‚Mám svoje dôvody a teba do toho nič nie je… čo presne si im povedal?‘

‚Že ja som jedným z tých prisľúbených ženíchov.‘

‚Klameš!‘ zvolala matka zúfalo a hneď ďalej zisťovala: ‚Vari tomu niektorá z mojich dcér uverila?‘

‚Najstaršie povedali, že ja určite nie som ich vyvolený. Iba najmladšia sa mi pozrela do očí a priznala, že sa jej páčim a že by som sa mohol stať jej ženíchom.‘

‚Poviem jej, že ty nie si ten, ktorý je jej súdený,‘ pohrozila matka a už-už išla zavolať najmladšiu dcéru.

Mladík bol však pevne odhodlaný, keďže sa do dievčiny zamiloval a chcel si ju vziať za manželku, a tak povedal:

‚Počkaj, dohodnime sa. Ak mi dáš svoju najmladšiu dcéru za ženu, tým dvom starším nič nevyzradím. Navyše som pracovitý rybár, vlastním dve lode a tvoju dcéru mám naozaj rád. Chcem sa s ňou oženiť a sľubujem ti, že ju urobím šťastnou.‘

Keď si matka vypočula jeho návrh, nevedela, ako naň reagovať: bála sa odhalenia pravdy. Preto sa opýtala najmladšej dcéry, čo si o tom myslí a či sa chce za tohto muža vydať. Dievča odpovedalo:

‚Mami, ja sa už viac nechcem nádejať. Tento muž sa mi páči, som do neho zamilovaná a prijímam jeho ponuku na sobáš.‘

Matka videla dcérinu rozhodnosť a neostávalo jej nič iné, len im udeliť súhlas na sobáš, aj keď si odchod najmladšej dcéry vôbec neželala. O niekoľko dní nato sa konala svadba a mladý pár sa pobral do ženíchovej domoviny.

Staršie sestry neprestali čakať na svojich ženíchov a zostali po boku matky až do jej smrti. Po celý ten čas v sebe ďalej živili plané nádeje. Pri každej príležitosti sa vyštverali na útes a sledovali, či v diaľave mora neuvidia lode svojich vyvolených.

Osamelé a vyčerpané z nekonečného čakania sa zverovali jedna druhej, keď vtom staršia zo sestier vyhlásila: ‚Ak naši princovia doteraz neprišli, budeme za nimi musieť ísť samy.‘

‚A ako sa tam dostaneme?‘

Znepokojene sa na seba pozreli. Obidve už boli staré a sily im ubúdali. Vo svojich falošných nádejach prežili celý život. Teraz si však uvedomili, že je najvyšší čas konať, pretože čas neúprosne plynie.

‚Určite na nás čakajú,‘ navzájom sa povzbudili. ‚Musíme nájsť niekoho, kto nás za nimi zoberie,‘ rozhodla staršia.

‚Súhlasím, už žiadne čakanie, poďme ich hľadať,‘ pritakala mladšia.

A tak sa obe ženy túžili vydať na ďaleké ostrovy, aby si konečne splnili svoje želania a sny. Raz sa neďaleko ich pobrežia plavil starý čln, ktorý tadiaľ zvykol prechádzať už mnoho rokov. Obe sestry mávali rukami na znak toho, že chcú nastúpiť na palubu.

Keď loď priplávala bližšie k pláži, uvideli kormidelníka, čo ju riadil: bol to starý rybár v sivých handrách, ktorému bolo sotva vidieť tvár. Podarilo sa mu prelomiť silný protivietor a priblížiť sa loďou k brehu. Keď sa sestry nalodili a vzdialili sa od pláže, z mora mali dobrý výhľad na miesto, kde dovtedy žili: v biednej, takmer rozpadnutej chatrči. Z diaľky mohli pozorovať, kde strávili toľko dlhých rokov, a začali bedákať: ‚Ako sme tam mohli tak dlho žiť? Už dávno sme mali ísť hľadať svojich ženíchov, keď tak dlho neprichádzali.‘

Sestry ukázali rybárovi smer, ktorým sa mali vydať. Ostrovy, ktoré hľadali, boli veľmi ďaleko a loď napredovala pomaly, pretože bola stará a len ťažko sa prebíjala vlnami.

Nadišiel siedmy deň plavby, ktorý rýchlo vystriedala jasná noc. Mesiac bol v splne a jeho svit pred nimi načrtol obrysy ostrovov, ktoré boli zakaždým čoraz zreteľnejšie. Na prvom ostrove sa k nebu týčili strmé skaly.

Staršia sestra radostne zvolala: ‚Drahá sestrička, pozri, toto je môj ostrov. No nikde nevidím svojho ženícha.‘

‚Určite je uprostred ostrova a tam na teba už úpenlivo čaká!‘ povedal rybár a ukázal na nehybný tieň. Ako sa za mesačného svetla približovali k ostrovu, tisíce morských vtákov začali vzlietať vysoko k oblohe. Starec si pohladil zarastenú bradu a povedal:

‚Tam je tvoj ženích. Vystúp!‘ prikázal rybár staršej sestre a pomohol jej vyjsť na mólo.

‚Nie, toto predsa nemôže byť môj vysnený ostrov,‘ hlesla žena, keď vykročila do okolitej pustatiny.

‚Netúžila si vari po tom, aby ti celý tento ostrov patril a aby si bola jeho kráľovnou? Dnes sa staneš nevestou kráľa pelikánov,‘ zvolal rybár.

V tej chvíli sa najstaršia sestra premenila na pelikána, zamávala krídlami a vzlietla spolu s ďalším veľkým pelikánom, ktorý sa k nej pripojil.

Potom loď vyplávala k druhému ostrovu. Na ňom nechal starec vystúpiť mladšiu sestru a povedal jej:

‚Toto je ostrov, po ktorom si toľko túžila.‘

‚Ale kde je môj ženích? Prečo ma nevíta?‘ spýtala sa žena s obavami.

‚Je to ten strieborný morský vták, ktorý čaká na pláži v piesku.‘

V tej chvíli sa aj mladšia sestra premenila na rovnakého vtáka a spoločne vzlietli k nočnej oblohe.

Keby si sestry pred nalodením pozorne prečítali meno lode, určite by zistili, že sa volá Sklamanie.

Starí rybári si počas večerných stretnutí na brehu mora dodnes rozprávajú legendu o lodi duchov, ktorá za splnu mesiaca preváža plané nádeje dvoch žien k ďalekým ostrovom, odkiaľ je počuť už len nárek a vzlyky.“

Keď kurandera dorozprávala svoj príbeh, na chvíľu sa odmlčala a potom Lare povedala:

„Tento príbeh je veľmi podobný tvojmu životu. Zamysli sa nad ním a porovnaj každý detail so situáciami, ktorými v živote prechádzaš, a zistíš, že musíš zmeniť svoje myslenie aj konanie. Táto rozprávka ťa môže všeličo naučiť. Po prvé: márne nádeje ťa môžu dostať do pasce a ty môžeš ostať pripútaná k nejakému miestu, situácii či práci. Časom sa z toho môže stať zvyk, ktorý spôsobí, že sa tvoj život stane monotónnym a nešťastným.

Po druhé: nesmieš v sebe živiť falošné nádeje. Žena, od ktorej odišiel manžel a ktorá dúfa, že sa k nej jedného dňa vráti z vlastnej vôle, chce byť od neho závislá. A ak verí tomu, že keď sa dajú znovu dokopy, bude medzi nimi všetko ako predtým, chce žiť v ilúzii. O to horšie, ak na jeho návrat čaká úplne zbytočne, pretože ten nikdy nenastane. Najnezodpovednejšie však je, keď nechávame čas, aby vyriešil naše problémy za nás.

„Chceš tým povedať, že nemám dúfať, že sa môj manžel ku mne vráti?“ spýtala sa Lara veľmi znepokojene.

„Jeho návrat závisí od rôznych okolností: od toho, čo si o tebe myslí, od jeho pocitov a potrieb. A čo ty? Čo robíš pre to, aby sa k tebe vrátil?“

„Preto som tu. Snažím sa naučiť spôsob, ako si ho znovu získať.“

„Hovoríš to len preto, lebo chceš byť aj naďalej od neho závislá a slúžiť mu ako otrokyňa. Takto nikdy neurobíš krok vpred. Každý musí mať svoj život vo vlastných rukách a byť tvorcom svojho osudu. Preto sa nesmieš živiť planými nádejami ani stavať vzdušné zámky či žiť v ilúziách, ktoré môžu tvoj život úplne zničiť. Buď realistka! Ži v prítomnosti! Maj vieru a nádej v budúcnosť, ale nenechaj sa oklamať ilúziami. Keď budeš svoje kroky plánovať, privodíš si lepšie zajtrajšky.“

„Čo mám urobiť, aby sa mi to podarilo?“

„Prestaň byť závislá a nenechaj sa manipulovať! Neprijímaj hneď všetko, čo hovoria iní. Premýšľaj, uvažuj, porovnávaj. Snaž sa pozorovať život a nemať hlavu v oblakoch ako sestry z môjho príbehu. Zober si príklad z tej najmladšej. Ona neverila slepo tomu, čo jej hovorila matka, ani veľkolepým snom svojich sestier. Prijala muža, ktorého jej zoslal samotný osud. Tak sa jej podarilo vytvoriť si život bez prílišných ilúzií s nohami pevne na zemi. Rovnaký prístup k životu majú ľudia, ktorí nežijú vo svete snov, falošných ilúzií či rôznych fantázií, ale sú jednoducho tu a teraz. Vždy maj na pamäti, že stretnutie medzi mužom a ženou je zakaždým niečo fascinujúce a tajomné. Nesie v sebe alchýmiu bytia a predstavuje cestu, ktorá môže byť príjemná a zároveň bolestivá a ktorá nám do života prináša všelijaké stretnutia, skúsenosti, pocity túžby a posadnutosti, ale aj rozchody, čo zanechávajú jazvy na našej duši.“

„Nechcem prísť o svojho manžela! Stále dúfam, že ho získam späť, preto som tu.“

„Už teraz pracuješ na tom, aby sa tvoja situácia zmenila. Ak iba snívame a nekonáme, môžeme sa prebudiť do veľmi smutnej reality. Keď nie sme schopní uskutočňovať svoje zámery, na konci sa dostaví sklamanie.“

„Neviem, akú vysokú cenu budem musieť životu zaplatiť, ale som ochotná bojovať, aby som svoj problém vyriešila a dosiahla svoj cieľ.“

„Každý z nás dáva vlastnému životu nejakú hodnotu. Žiadaj málo a dostaneš málo. Žiadaj veľa a dostaneš veľa. Nauč sa preto dať sama sebe tú správnu hodnotu a nepodceňuj sa.“

Zatiaľ čo sa Mama Maru pustila do rozprávania ďalšieho príbehu a dopĺňala ho o svoje postrehy, spoločne prešli dobrý kus cesty a dorazili ku chatrči za kopcom. Už sa stmievalo, keď prišli až k dverám, a pred vstupom do skromného príbytku sa Lara na chvíľu zapozerala na nočnú oblohu. Pred jej zrakom sa na nej rozprestierali tisíce malých svetielok, ktoré akoby symbolizovali, že každý z nás môže mať hviezdu nádeje, o ktorú sa vie oprieť na ceste životom. Plnohodnotný a šťastný život si však na vlastnej pozemskej púti vytvárame sami konkrétnymi činmi a skutkami.

2

POMINUTEĽNÁ LÁSKA

Lara sa prebudila a ihneď si všimla slnečné lúče nového dňa, ktoré k nej prenikali úzkym oknom skromného príbytku, kde prenocovala spoločne s Mama Maru. Znepokojene vykukla von: sivé mračná na oblohe predznamenávali studené a pochmúrne ráno. Východ slnka by si teda neužila, rozhodla sa preto zostať v posteli. Zobudila sa veľmi skoro, hodinky ukazovali päť hodín a dvadsať minút. Napriek náročnej skúške z predošlého dňa nepociťovala v tele žiadne známky únavy či stuhnutosti, zato hlavou jej intenzívne vírili myšlienky. V posledných týždňoch čelila príliš mnohým skúškam, a preto sa jej ani nedarilo dopriať si dlhší spánok. Mala by chuť na prechádzku na čerstvom vzduchu, ale neprívetivé počasie ju od tohto nápadu odradilo.

Od jej príchodu do Peru už uplynulo veľa času a ona sa teraz nachádzala v tej biednej chatrči, ďaleko od civilizácie niekde uprostred púšte na andskej náhornej plošine v regióne Cuzco. V mysli si premietala scény, ako sa jej dobrodružstvo vlastne začalo, a v spomienkach sa preniesla k samotnému počiatku.

Udialo sa to pred mnohými mesiacmi, presne vo chvíli, keď ju opustil manžel. Po spoločne strávenej noci plnej vášne Gianni bez vysvetlenia odišiel z domu za inou ženou. Vtedy sa spolu poslednýkrát milovali. Boli to tie najbolestivejšie scény jej života, ktoré sa jej teraz premietali v mysli ako na filmovom plátne.

Len čo sa v to osudné ráno zobudila, okamžite zbystrila pozornosť. Na dverách spálne totiž zbadala obálku prilepenú lepiacou páskou. Vstala a otvorila ju. Vnútri na ňu čakal list od manžela, čo bolo samo osebe dosť nezvyčajné, a vzhľadom na ich predchádzajúcu romantickú noc, počas ktorej ju zahrnul toľkou láskou a nehou, to považovala za veľmi zlý vtip. Takúto správu skutočne nečakala. Neveriacky čítala jeden riadok za druhým a s každým ďalším cítila, ako sa jej srdce láme na tisíc kúskov, a cez zovreté hrdlo nemohla vydať ani len hlások. Vnútri to ňou intenzívne otriasalo ako tesne po výbuchu a okamžite ju zachvátil obrovský chaos.

Paniku cítila až v končekoch prstov. Rýchlo sa vydala do kuchyne, kde sa všetko zdalo nedotknuté, takže jej manžel doma neraňajkoval. Prešla do obývačky, kde tiež nikoho nenašla, a nakoniec sa vrátila do spálne, aby si na seba hodila župan. Keď sa poň načahovala do skrine, čakal ju ďalší šok: väčšina Gianniho oblečenia bola preč! Zostalo tam len pár neobľúbených kúskov, ktoré vlastne ani nenosil.

Zmeravela od údivu a ohromená zamierila do miestnosti, ktorú jej manžel využíval ako pracovňu. Na stole mal rozhádzané knihy a papiere. Rýchlym okom prebehla celú miestnosť a jej obavy sa potvrdili. Keď si lepšie prezrela písací stôl, všimla si, že na ňom chýba manželov laptop, kreditné karty, cestovná aktovka a všetky fotorámiky, ktoré zvyčajne stáli vedľa telefónu. Boli nevyhnutnou súčasťou jeho sveta, na fotografiách bola jeho matka, bratia a priatelia.

Až v tej chvíli Lara pochopila, že jej manžel naozaj odišiel. Zažívala na vlastnej koži nočnú moru, ktorej sa desí každá zamilovaná žena, lenže v jej prípade sa všetky obavy naplnili a zlý sen sa stal skutočnosťou: jej partner ju z ničoho nič náhle opustil!

Spočiatku sa nedokázala ani len pohnúť, akoby na mieste skamenela. Bolesť ju v tichosti pohlcovala, a keď sa jej všetko utrpenie naplno zmocnilo, bezútešne sa rozplakala a z hrdla sa jej drali von výkriky a náreky… Na hodnú chvíľu sa oddala emóciám a vyronila potoky sĺz. Keď potom utíchla, vyšla z domu ako námesačná, aby si utriedila myšlienky a trochu sa upokojila. Prešla sa pomedzi rastliny a kvety vo svojej krásnej záhrade. Počasie bolo úžasné, slnko sa už vysoko týčilo na jasnej oblohe a teplý vzduch Laru nabádal k dobrej nálade. Lenže ona tam stála ako socha, so sklopeným zrakom a cítila sa zlomená a plná bolesti. Gianni, jej životný partner, jej ideálny muž stvorený presne pre ňu odišiel z domu a opustil ju. Skľúčene sa sama seba opýtala:

„Čo budem teraz robiť? Čo v našom manželstve nefungovalo?“

Cítila v sebe prázdnotu a nedokázala premýšľať. Zmocňovala sa jej nervozita a myseľ ju vôbec neposlúchala, zatiaľ čo jej telom lomcovala triaška. Nevedela, ako dlho bola v takom stave, no precitla a uvedomila si, čo sa s ňou deje, až keď ju neznesiteľná horúčava prinútila schovať sa do tieňa. Presunula sa teda mimo priameho dopadu spaľujúcich lúčov slnka a v ruke ešte stále žmolila list.

Svoju pozornosť opäť presmerovala na riadky, ktoré jej Gianni v liste zanechal. Dookola si ich po jednom prechádzala a cítila, ako v nej narastá hnev. Keby tam bol pri nej, s radosťou by ho zaškrtila. Lenže nebol, a tak kopla do najbližšej stoličky, aby si aspoň trochu uľavila.

V to ráno vstala trochu neskôr ako obvykle, pretože mala voľný deň. Dúfala, že si ho užije v pokoji, a ani len netušila, akého trpkého momentu sa dočká. Hlboko si povzdychla a emóciu hnevu vystriedala už známa bolesť; najradšej by sa znovu vyplakala.

Už dávno nebola v takom emocionálnom rozpoložení, ani si nepamätala, kedy naposledy pre niečo plakala. Vždy bola schopná čeliť ťažkým alebo dramatickým situáciám s úsmevom. Niekedy dokonca verila, že v jej prípade neexistuje bolesť, ktorá by jej dokázala vohnať slzy do očí.

Práve však naplno vnímala obrovskú ranu, ktorá zasiahla a narušila jej dovtedy neoblomný obranný štít, čo si za celé roky vybudovala. Vždy z každej strany počúvala, že plač je prejavom slabosti a že ona musí svetu ukazovať svoju silu.

Teraz, osamote bez svedkov, dala voľný priechod zúfalstvu a snažila sa zo seba vyplaviť všetko utrpenie. Pomáhali jej v tom hlasné vzlyky a náreky; plakala až do úplného vyčerpania.

V predošlých dňoch zažila s manželom nezabudnuteľné chvíle. Dalo by sa povedať, že vyzerali celkom šťastne: on si ju maznal v náručí a ona nachádzala útočisko na jeho hrudi. Raz dokonca veselo tancovala na jeho písacom stole, zatiaľ čo on jej venoval úsmevy a nadšený potlesk. Minulý víkend sa vybrali na prechádzku a bláznili sa ako malé deti. Ich láska sa zdala večná.

Lusknutím prsta sa všetko ich šťastie a pocit bezpečia roztrieštili na márne kúsky, ako keď kameň narazí do okna a sklenená výplň sa rozbije na tisíc častí. Po piatich rokoch chodenia a desiatich rokoch manželstva je ich príbeh na konci. Spoloční priatelia ich považovali za príkladný pár, no ona teraz v ruke držala list so strohým odkazom: „Lara, odchádzam, som z teba unavený, nehľadaj ma. V najbližších dňoch sa ti ozvem, ale musíš vedieť, že ťa už nemilujem. Náš vzťah sa týmto končí.“

Končí… končí sa vzťah tých, ktorí pôsobili zamilovane ako Rómeo a Júlia, ktorí sa vždy usmievali, veselo vtipkovali a boli ochotní vypočuť si problémy druhých a podporiť ich. Neustále si opakovali, že ich zväzok vydrží naveky a že len smrť ich môže rozdeliť. Dôkazom ich lásky a sľubov boli fotografie zo dňa, keď sa spoznali. Lara mala dvadsať a Gianni dvadsaťsedem rokov, od prvej chvíle tvorili nádherný pár: on bol veľmi príťažlivý a ona prekrásna. Spolu vyrástli a dospeli. Ona už nebola to mladé dievča s okúzľujúcim pohľadom a sviežou pokožkou, ktoré privádzalo mužov do šialenstva, a ani on už nebol ten šarmantný zvodca, ktorého si dokázala podmaniť.

Z Gianniho teraz vyžarovala zrelosť a ona sa zmenila na dospelú ženu, čo naznačovali aj jej vrásky, najmä tie okolo očí, ktoré jej však na kráse neubrali. Jej telo už nebolo také pevné a pružné ako kedysi, hoci sa stále udržiavala v dobrej športovej kondícii.

Ich spoločné fotografie jej teraz pripadali ako krutý žart osudu. Uplynulo pätnásť rokov ich vzájomnej lásky a Gianni náhle a nečakane odišiel z Larinho života. To len potvrdilo skutočnosť, že žena si nikdy nemôže byť istá tým, čo sa odohráva v mužskej mysli. Nevedela si vysvetliť, ako sa všetko môže razom skončiť niekoľkými strohými vetami na papieri.

Už viac nezniesla páľavu žeravého slnka, a tak sa vrátila dnu do obývačky. Oči mala stále plné sĺz a bezvládna sa zrútila na pohovku. Ktokoľvek by ju v tej chvíli zazrel, všimol by si na nej výraznú zmenu. Sebavedomý pohľad jej nádherných očí, dokonale upravenú tvár, zmyselné plné pery, bezchybne učesané blond vlasy a rozhodné správanie nahradil výraz plný bolesti, zaslzené krvavé oči, stisnuté pery a neupravené vlasy.

Lara bola navonok aj vnútri absolútne zdevastovaná. Gianni jej uštedril nečakaný úder, ktorý ju zasiahol v tých najhlbších útrobách. Trafil ju priamo do srdca a spôsobil jej v ňom obrovskú ranu. Cítila sa zdrvená, paralyzovaná a mysľou sa čoraz viac prepadávala do zúfalstva a paniky.

Od prvotného šoku prešiel nejaký čas a ona sa snažila upokojiť a utriediť si myšlienky. Pokúsila sa spomenúť si na udalosti predchádzajúceho dňa, prejsť si v hlave krok po kroku romantický večer, počas ktorého sa objímali, láskali, bozkávali a nakoniec sa pomilovali. Keď si pozorne premietala ich spoločné chvíle, začala v nich vidieť niečo, čomu dovtedy neprikladala dôležitosť. Z Gianniho správania totiž bolo cítiť neprirodzenosť, akoby jej bozky a nežnôstky venoval nasilu.

Odôvodňovala si to vysokou pracovnou záťažou a stresom, veď ako zástupca spoločnosti bol neustále na pracovných cestách a pravidelne absolvoval obchodné stretnutia v rôznych mestách. Naplánovali si preto v najbližších dňoch spoločné voľno, počas ktorého si chceli oddýchnuť od hektického života, a Lara verila, že jemné ochladenie medzi nimi vďaka tomu vymizne.

Včera večer prišla domov neskoro z práce a aj napriek veľkej únave sa podvolila Gianniho želaniu milovať sa. Nasledovala ho do spálne a počas ich intímneho aktu sa snažila byť nežná, láskavá a v jednom okamihu sa mu v objatí celá odovzdala.

Neskôr Lara pripravila večeru a v tichosti sa spolu najedli. Kým ona upratovala kuchyňu a dávala všetko na svoje miesto, Gianni si čítal noviny. Rozhodla sa ísť spať, no išla sama, pretože on mal ešte v pláne pozerať televíziu.

Únava ju úplne zmorila, okamžite zaspala hlbokým spánkom a ani si nevšimla, keď si jej muž ľahol vedľa nej.

Keď sa ráno prebudila, Gianni tam už nebol. Skontrolovala čas na hodinkách a uvedomila si, že je neskoro, o takom čase už býva jej manžel v práci. Určite ju nechcel zobudiť, a tak sa ohľaduplne, potichu vykradol z izby. Nikdy nezvykol raňajkovať, zato miloval rannú kávu. Ak ona vtedy ešte spala, väčšinou ju išiel prebudiť jemným bozkom. Dnes sa však nič z toho neudialo, a namiesto toho od neho našla ten list. Znovu sa sama seba pýtala:

„Ako si dokázal zbaliť všetky svoje veci, kým som spala? Ako to, že ma tým nezobudil?“

Zrazu si spomenula, ako predchádzajúcu noc zahliadla v jeho pracovni vedľa písacieho stola dva kufre. Nezdalo sa jej to podozrivé, pretože Gianni ich bežne používal na dlhšie pracovné cesty, ktoré niekedy trvali aj dva týždne. Až teraz jej to docvaklo. Určite v nich už mal zbalené všetko oblečenie a zvyšné drobnosti z pracovne si pribalil tesne pred odchodom.

Lara tento dôkladne premyslený skutok považovala za zradu a opäť ju ovládla nezadržateľná zlosť. Chytila vázu z muránskeho skla a tresla ju o stenu. Vzácna váza sa rozletela na tisíc kúskov.

Keď zo seba dostala von náhly príval ďalšej bolesti a hnevu, znovu sa pokúsila vychladnúť a čeliť problému. Hlavou jej začali víriť všelijaké myšlienky, dokonca aj také, ktoré ospravedlňovali manželovo konanie:

„Je to moja vina. Neposkytla som mu všetko, čo odo mňa potreboval. Niekedy som ho ranila svojimi uštipačnými poznámkami a inokedy som mu odopierala manželské povinnosti. Mala som sa aj viac starať o domácnosť.“

Výčitky sa premenili na špirálu otázok: Prečo odišiel tak náhle? Je za tým iná žena? Mal vari nejaký problém, o ktorom ona nevedela? Na žiadnu z otázok však nedokázala nájsť odpoveď, a tak začala premýšľať, čo by mala v tejto situácii urobiť. Má čakať na jeho telefonát alebo ho má ísť hľadať do práce a žiadať vysvetlenie?

Bola zmätená, nevedela, čo má robiť. Gianni ju opustil a ona sa ocitla sama v ich spoločnom dome, na ktorý majú obaja rovnaký nárok, pretože ho kupovali na polovicu. Dom sa nachádzal v rezidenčnej štvrti s množstvom zelene. Mal dokonca súkromný bazén, jeho pozemok bol obostavaný vysokými múrmi a pýšil sa aj záhradou plnou kvetov a stromov. Chceli si jednoducho užívať život, preto si vo vychýrenej lokalite našli dom, ktorý im mal čo ponúknuť. Naozaj si to však vychutnávali naplno? Tých zopár prechádzok, na ktoré sa vybrali po uličkách ich štvrte, by sa dalo spočítať na prstoch jednej ruky. V práci sa išli zodrať, len aby čo najskôr splatili hypotéku na svoje sídlo.

Lara sa rozhodla upokojiť si nervy aj iným spôsobom: naliala si za pohárik a pridala aj pár kociek ľadu. Potrebovala sa osviežiť a trošku prebrať, aby sa k celej záležitosti mohla postaviť. Stále pociťovala veľkú horúčavu, po tele jej stekal pot a letný opar jej spôsoboval mdloby. Išla preto k bazénu a zhodila zo seba pyžamo. Neobťažovala sa vracať dnu a obliecť si plavky, rozhodla sa, že sa jednoducho okúpe nahá. Nič jej v tom nebránilo, vysoké múry ju predsa chránili pred možnými zvedavými pohľadmi z ulice.

Skočila do bazéna a svieža voda ju okamžite prebrala. Presne to potrebovala. Plávaním zo seba chcela vypudiť všetok hnev, ktorý sa v nej nahromadil. Zvolila preto rýchle a intenzívne tempo a nepretržite zdolávala jednu dĺžku za druhou, aby sa zbavila bolesti a frustrácie, ktorú jej manžel v to ráno spôsobil.

Počas opakujúcich sa úmorných záberov vo vode neprestávala myslieť na to, ako kruto sa k nej Gianni zachoval. Ona si ho pritom dovtedy vždy hýčkala a toľko pre neho obetovala! Plávala s ešte väčšou razanciou a silou, cítila sa ako vybuchujúca sopka, ktorá zo seba potrebuje vychrliť všetku vriacu lávu. Jej srdce pritom netúžilo po ničom inom, ako celú záležitosť nadobro vyriešiť.

Uvoľňujúci účinok sa napokon dostavil. Plávaním v bazéne strávila viac ako tri hodiny, jej svaly rezignovali a dostavilo sa vyčerpanie, rozhodla sa preto vyjsť z vody. S ťažkosťami sa dostala na okraj bazéna a vyliezla von, prehodila si župan a pobrala sa dovnútra.

Raz-dva sa celá osušila a vyfénovala si aj vlasy. Posadila sa do hojdacieho kresla s cieľom prísť na to, čo v tejto situácii urobiť. Únava po vrcholovom fyzickom výkone spolu s uspávajúcim pohojdávaním sa v kresle jej navodili driemoty. Nechala sa nimi unášať a čoraz viac sa prepadávala do hlbín nevedomia, v ktorom ju už nemátali udalosti toho dňa.

Precitla až po niekoľkých hodinách spánku, zatiaľ čo vonku sa už dávno zotmelo. Rýchlo sa obliekla a mala v pláne obvolať pár ľudí. Najprv zavolala do manželovej kancelárie, kde ju informovali, že mu práve včera bola schválená dovolenka, o ktorú pred časom požiadal. Takže v práci ho nemá šancu zastihnúť. Spojila sa teda so svokrou, ale ani u nej nebol. Kontaktovala viacerých kamarátov, no bez výsledku. Nikto netušil, kde by mohol byť. Potom zavolala niekoľkým kamarátkam, aby zistila, či ho niekde nevideli alebo či o ňom niečo nevedia. Potrebovala sa aj trochu vyrozprávať. Najprv hovorila s Marinellou, so svojou kolegyňou a dôvernou priateľkou. Pomedzi vzlykanie sa jej so všetkým zverila. Na druhom konci telefónu najprv ostalo ticho, sprevádzané ľahkým dýchaním, ktoré sa neskôr pretavilo do priateľkinho vecného tónu:

„Upokoj sa, Lara, nepodliehaj panike, takéto problémy sa niekedy v partnerských vzťahoch objavia. Pripúšťam, nikdy by som si nebola pomyslela, že by sa to mohlo udiať aj vo vašom prípade, odjakživa ste pôsobili ako dokonalý pár.“

„Gianni vždy hovorieval, že naša láska je večná. Bola to lož a on je teraz preč,“ nariekala Lara do telefónu.

„Muži v sebe nemajú zakorenenú úprimnosť, príroda ich tak stvorila. Sú to veční individualisti a lovci žien,“ vyhlásila priateľka.

„Chceš povedať, že Gianni odišiel za inou?“ znepokojila sa Lara.

„To si píš, že je v tom iná žena! Tvoj manžel sa po štyridsiatke dostal do krízy stredného veku, na čo sú muži veľmi citliví. Potrebujú si dokázať, že ešte nepatria do starého železa, a tak si začínajú podobné avantúry.“

„Podobné? Ty o tom vieš niečo viac?“ vyhŕkla prekvapená Lara splašene.

„No… jedna kamarátka mi hovorila, ako tvojho manžela párkrát videla v reštaurácii blízko jeho práce s neznámou mladou ženou. Možno to nejako súvisí s jeho útekom. Moja rada znie: upokoj sa a čakaj. On sa vráti. Toto je jeden z klasických prípadov, keď muži potrebujú uletieť, pretože cítia blížiacu sa andropauzu.“

„Ak ma opustil pre inú ženu, je to jeden obyčajný, neverný hajzel a klamár,“ vybuchla.

„Upokoj sa, takto nič nevyriešiš. Zhlboka dýchaj, čakaj a buď trpezlivá. Uvidíš, že sa vráti.“

Potom zavolala Silvii, kamarátke, ktorá pracovala v rovnakej firme ako jej manžel. Objasnila jej situáciu, ona si ju pozorne vypočula a vyšla s pravdou von:

„Tu vie o jeho afére s tým dievčaťom každý. Volá sa Maria a pracuje v jednej agentúre neďaleko našich kancelárií. Myslela som si, že o tom vieš, preto som ti nikdy nič nespomenula. Navyše, kto som ja, aby som sa miešala do vašich osobných záležitostí? Nazdávala som sa, že súhlasíš s tým, že má milenku.“

Po jej slovách mala Lara pocit, akoby jej práve dýka prebodla srdce, a na svoju obhajobu spresnila:

„Ja by som mu nikdy nedovolila mať milenecký vzťah. Milujem ho a v žiadnom prípade by som nepristúpila na to, že by som sa o neho musela deliť s inou ženou, tobôž nie s milenkou!“

„Lara, upokoj sa, teraz aj tak nič nezmôžeš, veď nie je v práci a ani len netušíš, kde ho hľadať. Ani my nevieme, kam odišiel, a aj keby sme to vedeli, asi by ti to veľmi nepomohlo. Alebo chceš vyrobiť škandál? Čo by si tým dosiahla? Upokoj sa a čakaj, časom sa všetko vyrieši. Ona ho nakoniec omrzí a on sa k tebe vráti. No keď sa to stane, daj mu jednoznačne najavo, že nič podobné viac nebudeš tolerovať. Musíš stanoviť jasné podmienky.“

„Dobre, presne to urobím. Aj tak nemám inú možnosť, musím len čakať,“ hlesla Lara.

Bolo to po prvýkrát, čo ju niekto podviedol. A urobil to práve muž, ktorého považovala za dokonalého. Aspoň tak ho vnímala od prvého stretnutia v deň, keď sa ocitla na bohémskom večierku istého elitárskeho klubu. Pán Pivato, jej vtedajší šéf, sa rozhodol predstaviť ju svojmu okruhu priateľov, hoci bola v tom čase len jeho zamestnankyňou. Správal sa k nej ako k vlastnej dcére a chcel ju uviesť do vyššej spoločnosti. Keď sa dostavila na večierok, pán Pivato tam, bohužiaľ, ešte nebol.

Lara bola dievča z juhu a nebola zvyknutá na milánske prostredie, takže, pochopiteľne, pociťovala ostych a nervozitu. Nechcela však odmietnuť láskavé pozvanie od svojho šéfa, a tak na jeho návrh pristala. Keď prišla na večierok, zábava už bola v plnom prúde. Ako prechádzala davom, prítomné ženy aj muži si ju zvedavo premeriavali. Bola to pre nich dovtedy neznáma krásavica. Na prípravách na tento večer si dala vážne záležať: blond vlasy si elegantne začesala dozadu, aby vynikol pôvab jej symetrickej oválnej tváre, ktorú harmonicky zdobili plné pery, nenápadný noštek a modré oči, jemne zvýraznené krásne tvarovaným obočím.

Mala dobrý vkus, aj čo sa týka ladenia oblečenia s príslušnými doplnkami: k jednoduchým a elegantným šatám bielej farby si vybrala zlaté kruhové náušnice, ktorými ozdobila svoje rozkošné ušné lalôčiky. Svetlá róba podčiarkovala broskyňový tón jej pokožky. Jej prítomnosť neunikla žiadnemu z hostí a Lara začala pociťovať rozpaky. Zastala na jednom mieste a očami sa v dave snažila nájsť svojho šéfa. Ako tak prechádzala pohľadom po jednotlivých hosťoch, uvedomovala si, že mnohí na ňu civejú ako na votrelkyňu.

Zrazu pocítila v bruchu zvláštne šteklenie. Niekto sa na ňu z opačnej strany sály uprene pozeral a presne vedel, že nie je vo svojej koži.

Nevedela, čo má robiť, bola rozrušená a nemala chuť konverzovať s cudzími ľuďmi, ktorých videla prvýkrát v živote. Ostala teda stáť nehybne ako socha na kraji vstupnej haly a so sklopeným zrakom dúfala, že sa jej podarí trochu sa uvoľniť.

Keď zdvihla zrak, uvidela pred sebou vysokého, pekného muža v elegantnom pruhovanom obleku svetlosivej farby. Pozeral sa jej priamo do očí a usmieval sa.

Neznámy muž mal hnedé vlasy a široké čelo s niekoľkými vráskami, ktoré mu dodávali vzhľad intelektuála. Spod hustého čierneho obočia mu očarujúco iskrili oči mandľového tvaru, medzi ktorými sa jemne črtal výrazný nos. Mal mierne pootvorené pery, nenápadnú bradu a jasne definovanú čeľusť. Bol to vskutku veľmi pekný a atraktívny muž. Lara si nemohla pomôcť a v duchu si pomyslela:

„Aký výnimočný človek, páčia sa mi jeho oči a priťahuje ma jeho vyžarovanie.“

Takýto prvý dojem v Lare zanechal ešte stále neznámy muž, ktorý jej zrazu podával ruku a s odzbrojujúcim úsmevom ju pozdravil.

„Ahoj, ja som Gianni, rád ťa spoznávam! Chvíľu som ťa pozoroval a myslím si, že toho máme veľa spoločného.“

Lara si premerala muža pred sebou, jeho odvážne a svojrázne vystupovanie ju utvrdilo v tom, ako na ňu od začiatku pôsobil – bol jej sympatický. Preto mu úsmev opätovala a, mierne vykoľajená dotykom jeho ruky, sa predstavila:

„Ja sa volám Lara De Santis.“ Hlas sa jej akoby neprirodzene zlomil a bolo v ňom cítiť plachosť. Predsa len oproti nej stál o niečo zrelší muž.

„Chcel by som ťa bližšie spoznať,“ reagoval a držiac ju za ruku ju viedol k najbližšej pohovke. „Sadneme si?“

Lara si všimla, s akým nezameniteľným pôvabom a prirodzenou ľahkosťou sa pohyboval. Určite sú to plody dlhoročného štúdia etikety.

„Tipujem, že nie si odtiaľto, alebo sa mýlim? Porozprávaj mi o sebe…“ zašepkal nežným hláskom a zarýval sa do nej pohľadom.

Lara, poháňaná túžbou naňho zapôsobiť, sa mu teda zdôverila:

„Pochádzam z juhu a som tu nová. Na tento večierok som prišla preto, lebo ma pozval pán Pivato, ale nikoho tu vlastne nepoznám.“

„To je v poriadku, už poznáš mňa. Moje celé meno je Gianni Forlani a bývam tu neďaleko. Môj otec vlastní hotel Sabotino.“ Oznámil to, akoby bolo samozrejmé, že Lara vie, kde to je.

Hoci mesto ešte dobre nepoznala, vedela o tom hoteli, dokonca v ňom raz bola osobne zarezervovať izbu pre príbuzného pána Pivata. Spoznala aj Gianniho otca, ktorého považovala za šarmantného muža s osobitým charakterom. Jeho syn sa jej však zdal oveľa príťažlivejší, pôsobil na ňu rozhodným dojmom a ona bola očarená jeho úsmevom.

A tak sa začal písať ich spoločný príbeh. Od toho večera sa Lara a Gianni pravidelne schádzali. Aj keď bol Gianni synom významného muža, sám sa správal obyčajne a skromne. Neskôr sa jej zveril:

„Vieš, ja som čierna ovca rodiny. Otec ma vydedil, a keby nebolo mojej matky, teraz by bol zo mňa žobrák.“

Lara sa zoznámila aj s jeho matkou a so zvyškom rodiny. Gianni hovoril pravdu, nevlastnil žiadny majetok, pracoval pre jednu farmaceutickú spoločnosť a zároveň, aby našiel osobné uspokojenie, pôsobil aj ako psychológ. Keď nebol pracovne odcestovaný, trávil hodiny vo svojej pracovni a snažil sa pomáhať ľuďom riešiť ich problémy.

Všade navôkol šíril kúzlo svojej osobnosti a rozdával úsmev. Jeho zrelosť a vyrovnanosť sa odrážala v pokojnom vystupovaní. Nikdy nekričal ani sa nerozčuľoval a vždy bol trpezlivý.

Lara sa doňho bezhlavo zamilovala. Najprv spolu začali bývať a potom sa vzali. Od prvého okamihu sa rozhodla, že zvyšok svojho života zasvätí práve ich veľkej láske.

Až do toho rána Lara považovala svojho manžela za dokonalého, verného a milujúceho partnera, a skutočne verila, že ich zväzok bude trvať večne.

Nikdy Gianniho nepodozrievala z klamstva či podvádzania. Problémy s neverou sa týkali iných párov, ich dvoch nie. Aspoň tak si to vždy myslela až do toho tragického dňa. Teraz je z nej žena, ktorú muž podvádza, a ona musí čeliť tejto krutej pravde.

Okamžite sa jej v hlave začali vynárať príbehy osamelých žien, čo si za posledné roky vypočula. Napríklad taká Sara, ktorá po mnohých rokoch spoločného života so svojím mužom jedného dňa vyvolala hádku a náhle od neho odišla. Lara nikdy nepochopila, ako sa niečo také mohlo udiať práve medzi Sarou a Giuseppem. Vždy predsa držali spolu, v súkromí aj v podnikaní, a zdalo sa, že sa vedia na všetkom zhodnúť. Založili si firmu a kúpili dom na vidieku. Nič nenasvedčovalo tomu, že raz budú proti sebe viesť vojnu a ťahať sa po súdoch ako úhlavní nepriatelia.

S odstupom času ju Sara hlbšie zasvätila do ich príbehu. Giuseppe ju dlhodobo ponižoval a fyzicky aj verbálne na ňu útočil. Raz si k nej také správanie dovolil aj na verejnosti, keď na ňu pred zrakmi iných kričal: „Vypadni z môjho domu!“ Ten dom totiž zdedil po svojich rodičoch a Sare oficiálne nepatril, hoci ho považovala za svoj a vynaložila nemalé úsilie na jeho rekonštrukciu. Aby v ňom s manželom mohli začať bývať, vzdala sa všetkých svojich úspor, a rovnako investovala aj do spoločného podnikania, do ktorého vložila svadobné veno od svojho otca. Lenže nič z toho nemalo váhu, Giuseppe ju vyhnal z domu a vyhodil z firmy, ktorej bola súčasťou. Jeho správanie ju úplne zničilo.

Sara sa veľmi dlhý čas trápila, čo sa odrazilo na jej vychudnutej postave a zhoršenom vzhľade. Lara sa ju snažila dostať z toho stavu a pozvala ju k sebe domov, aby u nej strávila niekoľko dní, počas ktorých ju zahŕňala svojimi radami. Či si ich vzala k srdcu a či jej pomohli, to sa nikdy nedozvedela. Sara sa s pribúdajúcimi rokmi zmenila. Istý čas sa zúfalo snažila získať späť náklonnosť muža, s ktorým toľké roky žila. Neskôr sa dala dokopy s iným, v snahe začať nový život, a teraz vyzerala opäť spokojná a usmievavá.

Spomenula si aj na príbeh Marcely. Tá sa jej zverila, že z jej manželstva sa úplne vytratila láska a že s manželom spolu žili „len aby sa nepovedalo“. Celých sedem rokov nezdieľali jednu posteľ a nemali intímny vzťah. Jej manžel sa k nej pred ostatnými správal ako milujúci muž, túlil sa k nej a držal ju za ruku; jednoducho pôsobili ako šťastný pár. Aspoň taký dojem nadobudla Lara, keď ich prvýkrát videla. Lenže podľa priateľkiných tvrdení bola realita celkom iná. Situácia medzi nimi bola veľmi napätá, takmer sa spolu nerozprávali, iba občas si vymenili pár viet v súvislosti s deťmi. Celý obraz, ktorý si o nich Lara vytvorila, sa náhle zrútil, keď jej Marcela prezradila hrôzostrašné detaily o domácom násilí, ktoré musela znášať.

Potom jej napadla Elena, ktorá mala dve deti. Aj ona s manželom vyzerali ako šťastný pár, on sa vždy usmieval a ona bola zdanlivo spokojná so svojou úlohou ženy v domácnosti. Jej manžel pracoval ako závozník nápojov, zatiaľ čo ona sa na polovičný úväzok venovala administratíve na pozícii sekretárky. Obaja si popritom ešte rôzne privyrábali, aby tak do rodinnej kasy pribudlo niečo navyše. Lara ich spoznala počas jednej dovolenky a pôsobili na ňu veľmi súdržne. Jedného dňa však Elenin muž zdrhol spolu s jej najlepšou priateľkou úplne bez vysvetlenia. Bola to pre ňu obrovská dvojitá zrada, ktorá ju bolestivo zasiahla. Manžel ju nechal bez peňazí, s dvoma deťmi na krku a odišiel si žiť na Kanárske ostrovy.

Len vďaka rýchlej pomoci zo strany rodičov a svokrovcov dokázala Elena ako-tak ustáť finančnú situáciu rodiny. Takmer sa zbláznila z toľkej bolesti a nad vodou ju udržiavala a poháňala vpred len skutočnosť, že mala deti, o ktoré sa musela postarať.

„Nemôžem uveriť vlastným ušiam, veď je to úplne absurdné,“ konštatovala Lara, keď si vypočula jej príbeh.

‚Ty patríš mne. Vráť sa domov, inak ťa zabijem!‘

Table of Contents

Poznámka autora

Márne nádeje vedú do záhuby

Pominuteľná láska