Dusty 9
Záchranca v núdzi

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Jan Andersen

Dusty 9: Záchranca v núdzi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Jan Andersen: Dusty 9 – Retter in der Not

Original title: Dusty – Retter in der Not by Jan Andersen

© 2024 by cbj Verlag, a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.

Translation © Dana Petrigáčová, 2025

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2025

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

Vyťažovanie textu a dát z tejto publikácie v zmysle čl. 4 smernice 2019/790 EÚ je zakázané.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-4725-7

ISBN e-knihy 978-80-566-4729-5 (1. zverejnenie, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-4730-1 (1. zverejnenie, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-4728-8 (1. zverejnenie, 2025) (ePDF)

Deň dovtedy prebiehal celkom dobre. Čakal na Paula hore na okraji lesa. Tam, kde bola lavička s výhľadom. A kde už raz mal zlý zážitok s jedným chlapcom a dievčaťom. Dali mu kúsok croissantu a vzápätí mu odstrihli chumáč srsti. Hnusné!

No medzitým sa s nimi už viackrát stretol a vychádzali dobre. Stále sa však pred nimi mal na pozore.

Ani Paul im veľmi neveril, to bolo na prvý pohľad jasné. Zakaždým, keď chlapca s dievčaťom stretli, mu totiž pošepol: „To sú zase oni, Dusty. Tvár sa, že ich radi vidíme.“

A potom chlapcovi a dievčaťu zvyčajne povedal niečo ako: „Čaute, ľudia, ako? Škoda, že nemám čas pokecať si. S Dustym musíme vybaviť ešte niečo dôležité. Čoskoro sa uvidíme! Držte sa a nerobte hlúposti!“

Nič z toho by Paul inokedy nepovedal. Najmä nerozumel, čoho sa tí dvaja majú držať. Ale oni na to vždy povedali len: „V poho, kámo. Maj sa.“

Napriek tomu bol rád, keď tých dvoch nevidel. Ani nikoho iného. Lebo bolo príjemné ležať v tráve pri lavičke a len tak čakať na Paula. Občas okolo neho prehopsal králik, ktorý ufujazdil ako blesk, keď ho zbadal. Alebo sa vrabce vadili o niekoľko omrviniek ležiacich pri lavičke. Vrabce boli poriadne drzé. Raz sa k nemu jeden priblížil natoľko, že veľmi dobre videl dokonca jeho drobný zobáčik a malé oči. No na vrabce zvyčajne nemal chuť. Koniec koncov, nebola to mačka ako ten kocúr od susedy, ktorý naňho prskal vždy, keď ho videl. Nadutý mudrlant!

Nastražil uši. Ak sa nemýlil, práve počul školský zvonček. Takže o chvíľu by mal prísť Paul. Jeho otec sa vždy čudoval, odkiaľ to vie, keď zvonilo tak ďaleko. Aj predtým, keď škriabal na dvere, aby ho Peter pustil von, ten pozrel na hodinky a povedal: „Nerozumiem. Ale máš pravdu, musíš ísť, je čas.“

Hovorieval to každý deň. Asi nerozumel, odkiaľ psík vie, kedy musí ísť, aby prišiel včas. Vedel, tak to skrátka bolo.

Nadvihol ňufák. Vietor k nemu zavial pach, ktorý okamžite spoznal. Paul už určite ide hore kopcom. Bol si istý: Je s ním Leon!

Leon bol vlastne celkom milý, ale trochu nudný, lebo stále iba rozprával. A nevedel poriadne hádzať lietajúci tanier. Keď ho hodil, vždy preletel cez plot alebo múr, kam sa nedalo ísť. Prípadne skončil v černičí plnom tŕňov.

Aspoň mu nosil praclíky. Tie boli super, lebo mu nielen chutili, ale aj chrumkali medzi zubami.

Už dokonca počul aj Paulov a Leonov hlas. Ten znova rozprával, akoby vypil priveľa minerálnej vody. Paul to vždy hovoril, keď mu Leonovo táranie začínalo liezť na nervy. Ale vedel, čo urobiť, aby ho umlčal. Stačil menší trik. A krovie vedľa lavičky naň bolo ideálne!

Rýchlo prebehol cez cestu a schoval sa medzi konármi, aby ho určite nebolo vidno. Potom čakal.

Aha, už idú! Počul Paula volať: „Dusty? Kde si? Halóóó, Dusty!“

„Možno sa mu dnes nechcelo prísť,“ domnieval sa Leon. „Môže sa to stať, nie?“

„Nie,“ odvetil Paul a zvolal: „Dusty! No tak, nerob hlúposti! Okamžite sem poď…“

Práve vtedy napol svaly a cez krovie preskočil na cestu. A uprostred skoku sa ešte aj rozštekal!

Leon sa tak zľakol, že zapišťal a chcel cúvnuť, no potkol sa pri tom a spadol na zadok. „Č… č… čo to bolo?“ zajachtal a zízal naňho, akoby ešte nikdy nevidel lietajúceho psa.

„Ha-ha, veľmi vtipné, Dusty,“ pochválil ho Paul.

Dobre však vedel, že aj Paul sa zľakol. Hlas mal privysoko položený! Ľuďom sa to stávalo vždy, keď boli rozrušení.

Ešte párkrát zaštekal a zavrtel chvostom, až sa k nemu Paul zohol a pohladkal ho.

„Ach, no teda,“ ozval sa Leon. „Skoro som pustil do nohavíc! Ale dobre, Dusty, toto sa ti naozaj podarilo, budem si to pamätať.“

Keď sa Leon vyškriabal na nohy, rýchlo sa k nemu otočil a štuchol doňho ňufákom.

„Čo je?“ nechápal chlapec. „Čo chceš? Mám spadnúť ešte raz alebo čo?“

„Práve si Dustyho pochválil a povedal si, že sa mu niečo podarilo,“ vysvetľoval Paul. „Takže čaká na odmenu.“

„Ale… ja nič nemám…“

PRACLÍK, zaštekal.

„Praclík,“ preložil Paul Leonovi. „Máš ho v ľavom vrecku bundy, preto ťa tam Dusty štuchá. Daj mu praclík!“

DVA!

„Dva praclíky, jeden pre Dustyho, druhý pre mňa,“ dodal Paul a uškrnul sa.

1. kapitola

„Viete o tom, že praclíky rozhodne nie sú dobré pre psy, však?“ opýtal sa Leon.

„Preto by si jeden mal dať mne,“ povedal Paul a uškrnul sa. Okrem toho, praclíky nie sú zdravé ani pre ľudí, je v nich priveľa soli aj cukru. Preto sa nám s Dustym môžeš poďakovať, že ti pomáhame, aby si ich nemusel jesť sám.“

„Čože?“ nechápal Leon a poťukal si na čelo.

Ale keď Paul len natiahol ruku, konečne vytiahol vrecko s praclíkmi. Jeden dal Paulovi, jeden Dustymu a jeden si vzal sám.

„Mňam,“ pochutnával si Paul. „Človek hneď dostane chuť na ďalší!“

Veru, zaštekal Dusty.

„Už nemám,“ odvetil Leon. „Smola.“

Leon s Paulom sa ešte chvíľu rozprávali o všeličom možnom, kým Dusty oňuchával pouličnú lampu.

Potom sa Leon rozlúčil. „Pokojne sa cez prázdniny ozvi, ak budeš mať chuť,“ dodal ešte. „My nikam nejdeme.“

„Ani my,“ povedal Paul. „Až neskôr, posledný týždeň.“

„Mám zopár nových komiksov.“

„Super, ozvem sa a prídem.“ Paul mu zakýval, potom sa otočil k Dustymu. „No. Dosť bolo oňuchávania, poď, ideme domov.“

Počkaj ešte, štekal Dusty a zdvihol zadnú labu, aby očúral stĺp. Tak, hotovo, môžeme ísť.

Teraz sa však ozval Paul: „Niee, počkaj! Vidíš ten plagát, čo tam visí? S fotkou!“ Pristúpil k pouličnej lampe. „Pozri, to dievča na fotke vyzerá ako Nuria! Veru, je to ona, aj sa to tu píše: Nuria, päť rokov. Nezvestná!“

Žiadnu Nuriu nepoznám. Ale bol tu Rambo, ten strapatý, vieš ktorý, raz ma uhryzol do ucha! A ešte aj Caruso, ten obrovský uslintanec, ktorý chce vždy všetkých oblizovať, a…

„Nuria!“ zopakoval Paul trochu rozrušene. „Jasné, že ju poznáš. Je to Karlotina kamarátka zo školy.“

Čože? Tá s malinovými bonbónmi? Tá je predsa super! Keď ich rozhryziem, poriadne nahlas zapraskajú. Myslím tie bonbóny. Je tu niekde? Ideme za ňou?

„Počuj, starec! Je nezvestná, takže tu nie je. Je preč. Zmizla! Počkaj, píše sa tu toho ešte viac: Nuria bola 6. augusta počas narodeninovej oslavy na ihrisku pri prírodnom kúpalisku a naposledy ju videli okolo šiestej večer. Má na sebe tmavomodré džínsy, modré tenisky a červenú mikinu s kapucňou a nápisom: Nič lepšie. Informácie môžete odovzdať na každej policajnej stanici.“

Myslíš, že ponúkajú aj odmenu? Možno vrecko malinových bonbónov alebo také čosi.

„Určite. Ale o to nejde, kamarát, rozumieš? Musíme ju nájsť, lebo… lebo zmizla a ešte je to aj Karlotina kamarátka. Toto je prípad pre nás! Dávaj pozor: Dnes je siedmeho augusta, čiže sa stratila včera. A stavím sa, že bude ešte niekde v lese. Mali by sme tu všetko prehľadať, až kým ju nenájdeme. Začneme pri prírodnom kúpalisku, na ihrisku, kde ju naposledy videli. Si za, starec? Poď, daj labku!“

Paul a Dusty si tľapli. Potom sa rozhodli, že sa ešte na chvíľu zastavia doma, aby o tom povedali rodičom.

„Aby aj oni niekam nelepili plagáty, že sme zmizli,“ vysvetlil Paul. „Je možné, že Nuriu budeme hľadať až do večera. Možno až do zotmenia.“

Ja sa tmy nebojím, zaštekal Dusty.

„Ani ja, ale aj tak si radšej vezmeme baterku, dobre?“

Keď prišli domov, do starej vežičkovej vily na okraji mesta, už pri záhradnej bráne počuli Karlotino hlasné vzlykanie. Okno v jej izbe bolo otvorené a Paulova mladšia sestra nariekala tak usedavo, že to znelo, akoby už nikdy nemala prestať.

Karlota bola už niekoľko dní chorá a musela ostať doma v posteli, preto sa teraz Paul obával, že sa jej zvýšila teplota a že ju možno nebolí len hlava a hrdlo, ale aj uši a vlastne celé telo. Nielen ruky a nohy, ale možno aj každý jeden prst.

Vybehol po schodoch pred Dustym, no hore na chodbe ho psík predbehol a v plnej rýchlosti vyskočil na dvere. Dobre vedel, ako prednými labkami stlačiť kľučku. Paul ho to naučil. Znova sa mu to podarilo, dvere sa rozleteli a oni sa vrútili do Karlotinej izby. Dusty rovno vyskočil aj na posteľ, keď Paul zachytil mamin nazlostený pohľad. Držala Karlotu v náručí a hladila ju po vlasoch.

„Nemohli by ste narobiť ešte väčší hluk?“ krútila Simona nahnevane hlavou. „Zabudol si, že tvoja sestra je chorá?“

„Nie, ale… Len sme si mysleli… Teda, počuli sme ju plakať a… Čo sa vlastne deje? Prečo plačeš, Karlota?“

To by zaujímalo aj mňa, zaštekal Dusty. Robím si starosti, keď si chorá a plačeš.

„Nurie niet!“ vzlykala Karlota. „A to len kvôli mne! Možno sa už nikdy nevráti, lebo sa jej prihodilo niečo zlé, a je to moja vina.“

„Karlota, prosím, nehovor také nezmysly,“ zapojila sa mama. „Už sme o tom hovorili. Nemá to vôbec nič spoločné s tým, že tvoja kamarátka sa stratila.“

„Ale keby som neochorela, Nuria by tu ešte určite bola! Dala by som na ňu pozor.“

Paul pomaly začínal chápať, o čo ide. Karlota teda vie, čo sa stalo. A teraz má výčitky! Hotový nezmysel…

„Volala Nuriina mama,“ povedala Simona. „Chcela vedieť, či tvoja sestra nevie, kam by sa Nuria mohla schovať. Ona sa totiž…“

„Stratila,“ doplnil Paul. „Už viem. S Dustym sme na pouličnej lampe videli plagát s jej fotkou. Včera oslavovala narodeniny na ihrisku v lese a…“

„A ja som tam nebola,“ vzlykala znova Karlota. „Preto jej teraz niet.“

Dusty sa na posteli priplazil ku Karlote a oblízal jej ruky. Aj predlaktia. Až ku krku, kým Karlota striedavo nevzlykala a nesmiala sa: „Prestaň, Dusty, to šteklí!“

„Čo presne sa vlastne stalo?“ vyzvedal Paul. „Povedala Nuriina mama ešte niečo?“

„Hrali sa na skrývačku. A Nuria už dvakrát vyhrala, lebo ju nikto nenašiel. No potom nejaký chlapec vyhlásil, že tretíkrát sa jej to určite nepodarí, a preto sa chcela schovať ešte raz, aby mu dokázala opak.“

V kuchyni už vrela voda na čaj.