Percy Jackson
Percy a egyptskí mágovia

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Rick Riordan

Percy Jackson: Percy a egyptskí mágovia – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Rick Riordan: Demigods and Magicians: Percy and Annabeth Meet the Kanes

Text copyright © 2013, 2014 and 2015 by Rick Riordan

The Son of Sobek was first published as a short story in the paperback edition of The Serpent’s Shadow by Rick Riordan, July 2013.

The Staff of Serapis was first published as a short story in the paperback edition of The Mark of Athena by Rick Riordan, April 2014.

The Crown of Ptolemy was first published as a short story in the paperback edition of The House of Hades by Rick Riordan, March 2015.

Permission for this edition was arranged through the Nancy Gallt Literary Agency.

From PERCY JACKSON & THE OLYMPIANS: DEMIGODS & MAGICIANS by Rick Riordan. Hieroglyph illustrations copyright © 2016 by Disney Enterprises, Inc.

Reprinted by permission of Disney • Hyperion Books.

All rights reserved.

Translation © Katarína Lalíková, 2025

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2025

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa. Vyťažovanie textu a dát z tejto publikácie v zmysle čl. 4 smernice 2019/790 EÚ je zakázané.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-4714-1

ISBN e-knihy 978-80-566-4832-2 (1. zverejnenie, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-4833-9 (1. zverejnenie, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-4831-5 (1. zverejnenie, 2025) (ePDF)

LIST OD PERCYHO JACKSONA

Ahoj, ľudkovia!

Čo sa deje? Hlási sa vám Percy Jackson.

Viete… nedávno sme mali taký malérik so súrodencami Kanovcami. Možno ste o tom už niečo počuli, tak som si hovoril, že pravdu by ste sa asi mali dozvedieť priamo odo mňa.

Dúfam, že nepanikárite. Ukazuje sa, že grécki bohovia nie sú jediné božstvá, ktoré na svete máme. Tí dvaja Kanovci, Carter a Sadie, sú mágovia a v jednom kuse sa snažia držať na uzde veľkých zlých nesmrteľných božských týpkov zo starovekého Egypta. S Annabeth sme sa s nimi dali dokopy, aby sme zastavili pár hrozieb: obrovského krokodíla, ktorý chcel zlupnúť Long Island, bláznivého boha, čo sa pokúšal vytvoriť čiernu dieru v Rockaway Beach, a štyritisíc rokov starého mága, ktorý takmer zničil ľudstvo a spravil zo seba nesmrteľného diktátora vesmíru.

Stále vás nechytá panika? Fajn, tak to je super.

Všetky tri príbehy si prečítate v tejto knihe. Takže keď sa vás potom niekto spýta: Hej, počul si už o tom nesmrteľnom psychopatovi, ktorý privolal trojhlavého netvora na Rockaway Beach?, budete v tom mať jasno.

No žiaden strach. Všetko dobre dopadlo. Teda… aspoň zatiaľ. Nevyriešilo sa iba pár drobných maličkostí… Ale viete čo? To nič. Dúfam, že vás knižka bude baviť!

Zdravím z Manhattanu.

Percy Jackson

SOBEKOV SYN

Akoby nestačilo, že ma zožral obrovský krokodíl!

Ten chlapec s blčiacim mečom to všetko ešte zhoršil.

Asi by som sa mal predstaviť.

Som Carter Kane – sčasti prvák na strednej škole, sčasti mág a na plný úväzok prenasledovaná obeť všetkých možných egyptských bohov a netvorov, ktorí sa ma v jednom kuse pokúšajú zabiť.

No dobre, to posledné som tak trochu prehnal. Nie všetci bohovia sa ma chcú zbaviť. Len mnohí z nich – ale to je vlastne súčasťou veci, pretože patrím k mágom Domu života. Pre nadprirodzené sily starovekého Egypta sme niečo ako polícia. Staráme sa o to, aby v modernom svete nespôsobili príliš veľkú spúšť.

Skrátka, práve dnes som stopoval jednu nebezpečnú obludu na Long Islande. Naši veštci v tej oblasti už niekoľko týždňov cítili magický rozruch. Potom sa začali množiť správy, že vo vodných nádržiach a v močiaroch pri montauckej diaľnici bol spozorovaný nejaký obrovský tvor – a ten vraj požiera divú zver a desí miestnych obyvateľov. Jeden reportér ho dokonca pomenoval „močiarna obluda z Long Islandu“. Keď smrteľníci začnú panikáriť, zistíte, že je načase vložiť sa do toho.

Obvykle by so mnou išla moja sestra Sadie alebo niektorý nováčik z nášho brooklynského domu. Lenže práve boli všetci v prvom nome v Egypte na týždennom výcviku ovládania syrových démonov (áno, vážne existujú a verte mi, že je lepšie o nich nevedieť), takže som na to zostal sám.

Zapriahol som náš červený lietajúci trstinový čln za Šišiho, svojho skroteného gryfa, a celé dopoludnie sme poletovali nad južným pobrežím a pátrali po nejakom maléri. Ak vás zaujíma, prečo som jednoducho neletel na Šišiho chrbte, tak si predstavte dve obrovské kolibričie krídla, ktoré mávajú rýchlejšie a silnejšie než rotorové listy helikoptéry. Pokiaľ nechcete, aby vás to rozsekalo na márne kúsky, fakt je lepšie letieť v člne.

Šiši má dobrý čuch na mágiu. Po niekoľkých hodinách hliadkovania zjačal: „ŠÍÍÍÍÍ!“ Prudko to stočil doľava a zakrúžil nad zelenou močaristou zátokou medzi dvoma parcelami.

„Niečo je dole?“ spýtal som sa.

Šiši sa striasol a zaškriekal, zatiaľ čo nervózne šľahal ostnatým chvostom.

Veľa som toho pod nami nevidel – len hnedú rieku lesknúcu sa v horúcom letnom vzduchu a vinúcu sa medzi močiarnou trávou a zhlukmi pokrútených stromov, kým sa vliala do zálivu Moriches Bay. Vyzeralo to trochu ako delta Nílu v Egypte, až na to, že mokrade tu boli z oboch strán obklopené obytnými štvrťami, vyrovnanými radmi domčekov so sivými strechami. Kúsok na sever sa po montauckej diaľnici šinul zástup áut – dovolenkári utekali z horúčavy a chaosu v meste, aby si mohli užívať horúčavu a chaos v Hamptonse.

Ak sa tam dole pod nami naozaj zabývala nejaká mäsožravá močiarna príšera, ako dlho jej asi bude trvať, kým objaví chuť človeka? A keď sa to stane… Nuž, potom si bude pripadať ako v bufete Jedz, koľko vládzeš.

„Tak dobre,“ povedal som Šišimu, „znes ma na breh rieky.“

Sotva som vystúpil z člna, Šiši zvrieskol, vyrazil k nebu a čln ťahal v závese za sebou.

„Hej!“ zvolal som za ním, ale bolo neskoro.

Šiši je hrozný nervák. Desia ho mäsožravé obludy. Aj ohňostroje, klauni a vôňa ribeny, toho Sadinho britského nápoja. (Nemôžem jej to vyčítať, Sadie vyrástla v Londýne a vypestovala si divné chute.)

Nezostávalo mi teda nič iné, ako vyriešiť problém s obludou, a keď budem hotový, zapískam na Šišiho, aby ma vyzdvihol.

Otvoril som svoj batoh a skontroloval zásoby: kus začarovaného povrazu, zakrivená slonovinová palička, hrudka vosku na tvorenie magickej figúrky vešebt, moja kaligrafická súprava a hojivý elixír, ktorý mi pred nejakým časom pripravila kamarátka Jas. (Vie, že ho často potrebujem.)

Už mi zostávalo iba jedno.

Sústredil som sa a siahol som do duatu. Za posledných pár mesiacov som sa v skladovaní núdzových zásob – náhradných zbraní, čistého oblečenia, ovocných kyslých pelendrekov a vychladeného šesťbalenia plechoviek zázvorovej limonády – v magickej ríši zlepšil, ale strkať ruku do čarovnej dimenzie mi stále pripadalo divné, niečo ako siahať medzi vrstvy ťažkých studených závesov. Zovrel som prsty na rukoväti svojho meča a vytiahol ho von – je to ťažký chopeš s čepeľou zakrivenou ako otáznik. Vyzbrojený mečom a paličkou som bol pripravený na prechádzku močiarom a hľadanie hladnej obludy. Páni, to sa mám!

Vošiel som do vody a ihneď som sa ponoril až po kolená. Dno rieky mi pripadalo ako želatína. Moje topánky s každým krokom vydávali odporné srrrk-mľask, srrrk-mľask, takže som bol rád, že so mnou nie je Sadie. Tá by pukla od smiechu.

A čo bolo ešte horšie: vedel som, že s takýmto rámusom nemám šancu nepozorovane sa priblížiť k žiadnej oblude.

Útočili na mňa komáre. Zrazu som znervóznel a pripadal si úplne sám.

Mohlo to byť horšie, hovoril som si. Mohol som študovať syrových démonov.

Ale nedokázal som sám seba presvedčiť. Počul som, ako na vedľajšom pozemku pokrikujú deti, asi hrajú nejakú hru. Uvažoval som, aké to je – byť normálny chlapec a počas letného popoludnia sa flákať s kamošmi.

Bola to taká príjemná predstava, že ma rozptýlila. Nevšimol som si vlnky na vode, kým sa iba päťdesiat metrov predo mnou čosi nevynorilo nad hladinu. Bol to rad kožovitých čiernohnedých hrboľov. Hneď to zase zmizlo pod vodou, ale vedel som, s čím mám tú česť. Krokodíly som už videl a toto bol desivo obrovský exemplár.

Spomenul som si na predminulú zimu v El Pase, kde nás so sestrou napadol krokodílí boh Sobek. Nebola to príjemná spomienka.

Po krku mi stekal pramienok potu.

„Sobek,“ zamrmlal som, „ak si to ty, ak ma chceš zase otravovať, tak prisahám pri Reovi…“

Krokodílí boh sľúbil, že nás nechá na pokoji, keď sme teraz spojení s jeho šéfom, bohom slnka Reom. No aj tak… krokodíly sú hladoši. A často zabúdajú na svoje sľuby.

Z vody neprišla žiadna odpoveď. Vlnky zmizli.

Keď šlo o to, vycítiť obludy, moje magické inštinkty neboli nič moc, ale voda predo mnou mi pripadala oveľa tmavšia. To znamená, že tam je buď hĺbka, alebo pod hladinou číha niečo veľké.

Takmer som dúfal, že to je Sobek. S ním by som sa aspoň mohol porozprávať, kým ma zabije. Sobek sa veľmi rád vyťahuje.

Bohužiaľ to nebol on.

V nasledujúcej mikrosekunde vybuchla voda okolo mňa a až neskoro mi došlo, že som si mal vziať na pomoc celý dvadsiaty prvý nom. Zbadal som horiace žlté oči, veľké ako moja hlava, a zlatý záblesk okolo masívneho krku. Potom sa otvorili obludné čeľuste a odhalili rady krivých zubov a ružový hltan, taký obrovský, že by dokázal zhltnúť aj smetiarske auto.

A tá obluda ma prehltla ako malinu.

Predstavte si, že ste zabalení do sťahovacej fólie a bez vzduchu trčíte hore nohami v obrovskom slizkom vreci na odpadky. Také to je v pažeráku obludy, len oveľa horúcejšie a smradľavejšie.

Na chvíľku ma to tak omámilo, že som nebol schopný nič urobiť. Nechcelo sa mi veriť, že som ešte nažive. Keby mal krokodíl menšiu papuľu, bol by ma prehryzol napoly. Takto ma jednoducho zhltol celého a mohol som sa tešiť na to, ako ma bude pomaly tráviť.

Aké šťastie, však?

Obluda sa začala metať, takže sa mi dosť ťažko uvažovalo. Zadržal som dych, pretože som vedel, že mi ho veľa nezostáva. Stále som mal meč a paličku, ale nemohol som ich použiť, ruky som mal totiž pritisnuté k bokom. Nedosiahol som na nič, čo som mal v batohu.

Tým pádom mi zostávalo iba jedno riešenie: slovo sily. Keby som vymyslel správny hieroglyfický symbol a vyslovil ho, mohol by som privolať nejakú silu, mágiu božského hnevu, ktorá by ma z toho plaza dostala.

Teoreticky to bolo výborné riešenie.

A v praxi? Slová sily mi nijako zvlášť nejdú ani v ideálnych podmienkach. A to, že som trčal pridusený v tmavom, smradľavom plazom hltane, mi v sústredení nepomáhalo.

Ty to zvládneš, hecoval som sa.

Predsa nezomriem takto, po všetkých tých nebezpečných dobrodružstvách, ktoré mám za sebou. Sadie by to zničilo. A keď by ma oplakala, vyhľadala by moju dušu v egyptskom posmrtnom svete a kruto by sa mi vysmiala za to, aký som bol hlupák.

Pľúca mi horeli. Strácal som vedomie. Vybral som magické slovo, zhromaždil všetko sústredenie a chystal sa ho vysloviť.

Zrazu sa obluda prudko mykla a vyskočila. Zarevala, čo zvnútra znelo dosť divne, hrdlo sa jej stiahlo okolo mňa a vytláčalo ma to ako zubnú pastu z tuby. Vystrelil som príšere z papule a zvalil sa do močiarnej trávy.

Nejako sa mi podarilo vyškriabať sa na nohy. Tackal som sa napoly slepý a lapal som po dychu celý pokrytý krokodílím slizom, voňavým ako rok nečistené akvárium.

Na hladine rieky sa čerili bubliny. Krokodíl nikde, ale v močiari o pár metrov ďalej stál chlapec v rifliach a vo vyblednutom oranžovom tričku. Mal na ňom nápis TÁBOR a ešte niečo, čo som nevedel prečítať. Vyzeral trochu starší ako ja – tak na sedemnásť –, mal strapaté čierne vlasy a oči zelené ako more. Čo ma však naozaj zaujalo, bol jeho meč – rovná dvojsečná čepeľ žiariaca slabým bronzovým svetlom.

Neviem, kto z nás dvoch bol viac vyjavený.

Táborník na mňa sekundu len pozeral. Všimol si môj chopeš a paličku a mne to pripadalo, že ich vážne vidí také, aké sú. Normálni smrteľníci mágiu nespozorujú. Ich mozgy ju nedokážu spracovať, pozerajú sa napríklad na môj meč a vidia bejzbalovú pálku alebo vychádzkovú palicu.

Ibaže tento chlapec… bol iný. Zdalo sa mi, že musí byť mág. Jediný problém bol, že v severoamerických nomoch poznám skoro všetkých, ale tohto som nikdy nevidel. A tiež som nikdy nevidel taký meč. Všetko na ňom vyzeralo… neegyptsky.

„Ten krokodíl,“ dostal som zo seba a snažil sa udržať pokojný a vyrovnaný hlas. „Kam sa podel?“

Táborník sa zamračil. „Nemáš začo.“

„Čože?“

„Toho krokoša som bodol do zadku.“ Naznačil mečom, ako to urobil. „Preto ťa vyvrátil. Takže ako hovorím, nemáš začo. Čo si tu robil?“

Uznávam, že som mal náladu pod psa. Smrdel som. Všetko ma bolelo. A áno, tiež som sa cítil dosť trápne: mocný Carter Kane, hlava brooklynského domu, bol vyvrhnutý z papule krokodíla ako chuchvalec mačacích chlpov.

„Váľal som si šunky,“ vyskočil som naňho. „Čo myslíš, že som tu asi tak robil? A teraz mi povedz, čo si zač a prečo bojuješ s mojou obludou?“

„S tvojou obludou?“ Chlapec sa prebrodil cez vodu ku mne. Nevyzeral, že by mu to bahno vadilo. „Pozri, človeče, ja neviem, čo si zač, ale ten krokodíl trápi Long Island už pár týždňov. Beriem si to dosť osobne, pretože je to moja domáca pôda. Pred pár dňami nám totiž zlupol pegasa.“

Prešiel mnou šok, akoby som sa dotkol elektrického plota.

„Povedal si pegasa?“

Mávol nad tým rukou. „Je to tvoja obluda, alebo čo?“

„Nepatrí mi!“ zavrčal som. „Snažím sa ju zastaviť! A kam…“

„Odplávala tamto.“ Ukázal mečom smerom na juh. „Bol by som sa za ňou pustil, ale prekvapil si ma.“

Prezeral si ma od hlavy po päty, čo sa mi veľmi nepozdávalo, pretože bol tak o pätnásť čísel vyšší. Stále som nemohol prečítať, čo to má za nápis na tričku, okrem slova TÁBOR. Na krku mal koženú šnúrku a na nej farebné hlinené koráliky, vyzeralo to ako práca z výtvarky. Nemal vak mágov ani paličku. Možno si ich necháva v duate? Alebo je to iba nejaký pomätený smrteľník, ktorý náhodou našiel magický meč a myslí si, že je superhrdina? Staroveké relikty vedia človeku popliesť hlavu.

Nakoniec zavrtel hlavou. „Vzdávam sa. Si Arésov syn? Musíš byť polokrvný, ale čo sa ti to stalo s mečom? Máš ho celý pokrútený.“

„Je to chopeš.“ Môj šok sa rýchlo zmenil na zlosť. „Má taký byť!“

No nemyslel som na meč.

Ten táborník o mne povedal, že som polokrvný? Možno som mu nerozumel dobre. Možno povedal niečo iné. Ale môj otec bol Afroameričan. Mama beloška. Slovo polokrvný sa mi ani trochu nepáčilo.

„Proste odtiaľto vypadni,“ zaťal som zuby. „Musím chytiť toho krokodíla.“

„Kamoško, ja musím chytiť toho krokodíla,“ odvrkol. „Keď si to skúšal naposledy, zožral ťa. Len si spomeň.“

Prstami som zovrel rukoväť meča. „Mal som všetko pod kontrolou. Chystal som sa povolať…“

Hlásim sa k plnej zodpovednosti za to, čo sa potom stalo.

Nechcel som to urobiť. Vážne nie, ale mal som zlosť. A ako som už možno povedal, nie som veľká hviezda v usmerňovaní magických slov. V krokodílom bruchu som sa chystal povolať Horovu päsť, obrovskú žiarivú modrú ruku, ktorá dokáže rozdrviť dvere, steny, jednoducho skoro všetko, čo sa jej dostane do cesty. Mal som v pláne preraziť si z obludy cestu. Nechutné, ja viem, ale s trochou šťastia to mohlo vyjsť.

Asi som to zaklínadlo mal stále v hlave, pripravené na spustenie ako nabitú zbraň. Stál som proti tomu táborníkovi a bol som nahnevaný a navyše omámený a popletený. Takže namiesto slova päsť zo mňa vyšlo staroegyptské khefa.

Úplne jednoduchý hieroglyf:

Nepredpokladali by ste, že z toho bude taký malér.

Len čo som nahlas vyslovil to slovo, symbol vzbĺkol vo vzduchu medzi nami. Zhmotnila sa päsť veľká ako umývačka riadu a táborníka odhodila do vedľajšieho okresu.

Chcem povedať, že ho doslova vyrazila z topánok. Vystrelil z rieky s mohutným srrk-plesk! Posledné, čo som videl, boli jeho bosé nohy, ako sa druhou kozmickou rýchlosťou rútil preč a mizol mi z dohľadu.

Nie, nemal som z toho dobrý pocit. No… možno trochu. Ale tiež ma to zahanbilo. Aj keď bol otravný, mágom neprináleží bez rozmyslu odpaľovať Horovou päsťou maloletého na obežnú dráhu.

„No super.“ Treskol som sa do čela.

Začal som sa brodiť močiarom, mal som strach, že som toho chlapca možno zabil.

„Prepáč, kamoš!“ skríkol som a dúfal, že ma počuje. „Si…?“

Tá vlna sa objavila ako blesk z čistého neba. Narazila do mňa šesťmetrová hradba vody a zrazila ma do rieky. Vynoril som sa, prskal som, v ústach som cítil odpornú chuť rybaciny. Žmurkal som, aby som ten hnus dostal z očí, a podarilo sa mi to práve včas, aby som videl, ako sa na mňa táborník vrhá s vytaseným mečom ako nindža.

Zdvihol som chopeš, aby som jeho úder vykryl. Tým som ho pribrzdil, aby mi nerozsekol hlavu, ale bol fakt silný a rýchly. Potácal som sa dozadu a on útočil znova a znova. Zakaždým sa mi ho podarilo odraziť, ale zistil som, že je zrejme lepší než ja. Jeho zbraň bola ľahšia a rýchlejšia než moja a, áno, priznám to, bol lepší šermiar ako ja.

Chcel som mu vysvetliť, že som urobil chybu. Nie som jeho nepriateľ. Lenže všetko sústredenie som potreboval na to, aby som sa nedal rozsekať na kusy.

Táborník však počas boja pokojne hovoril.

„Teraz to už chápem.“ Sekol po mojej hlave. „Si nejaká obluda.“

BRING! Vykryl som úder a zatackal som sa.

„Nie som obluda,“ podarilo sa mi zo seba vytlačiť.

Aby som toho chlapca porazil, musel by som použiť niečo viac než len meč. Problém bol v tom, že som mu fakt nechcel ublížiť. Hoci sa zo mňa pokúšal urobiť fašírku, stále som sa cítil previnilo, že som ten boj začal.

Znova sa po mne ohnal a nemal som na výber. Tentoraz som použil paličku, zachytil som jeho čepeľ do ohybu slonoviny a nasmeroval výboj mágie priamo do jeho ramena. Vzduch medzi nami zažiaril a zapraskal. Táborník sa potkol. Rozleteli sa okolo neho modré iskry mágie, akoby si moje kúzlo nevedelo rady, čo si s ním počať. Kto je ten chlapec, čo je zač?

„Povedal si, že ten krokodíl bol tvoj.“ Zamračil sa, v zelených očiach mu sršala zlosť. „Takže si asi prišiel o svojho maznáčika, čo? Si duch z podsvetia? Prešiel si Bránou smrti?“

Kým som stihol pochopiť tú otázku, mávol voľnou rukou. Rieka obrátila tok a podrazila mi nohy.

Podarilo sa mi vstať, no vážne ma už unavovalo logať tú močiarnu vodu. Táborník medzitým opäť zaútočil, snažil sa ma zabiť. V zúfalstve som pustil paličku. Vrazil som ruku do batoha a prstami som zovrel kus povrazu.

Hodil som ho do vzduchu a vykríkol povel: „TAS!“ – Putá!

V tej chvíli sa mi bronzová čepeľ jeho meča zarezala do zápästia.

V ruke mi prepukla agónia. Rozmazalo sa mi videnie, pred očami sa mi roztancovali žlté fľaky. Pustil som chopeš, zovrel som päsť a lapal dych, zabudol som na všetko okrem tej neznesiteľnej bolesti. Kdesi vzadu v hlave mi zasvietilo, že ten chlapec ma teraz môže ľahko zabiť. No ktovie prečo to neurobil.

Pocítil som nevoľnosť a ohol som sa v páse. Prinútil som sa pozrieť si na ranu. Videl som množstvo krvi, ale spomenul som si, čo mi raz povedala Jas na maródke v brooklynskom dome: Rezné rany obyčajne vyzerajú oveľa horšie, než v skutočnosti sú.

Dúfal som, že je to tak.

Vylovil som z batoha kus papyrusu a pritlačil si ho na ranu ako núdzový obklad.

Bolesť bola stále hrozná, ale žalúdok sa mi už toľko nedvíhal. Myšlienky sa mi začali rozjasňovať. Uvažoval som, prečo ma ten chalan ešte neprebodol.

Nakoniec si povzdychol a zamračil sa na mňa. „Už ťa vážne začínam mať plné zuby.“