Hviezdy futbalu:
Messi

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Harry Coninx

Hviezdy futbalu: Messi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Tento biografický román opisuje viacero kľúčových momentov v (doterajšej) kariére Lionela Messiho. Niektoré udalosti opísané v tejto knihe sú založené na autorovej fantázii a nie sú úplne presným vyobrazením toho, čo sa skutočne udialo.

Pre Emily, ďalšiu špičkovú Juhoameričanku.

1
KARNEVAL V RIU

júl 2021, štadión Maracanã, Rio de Janeiro, Brazília
finále Copa América, Argentína vs. Brazília

„Pamätáš sa, keď sme tu boli naposledy?“ spýtal sa Lionel, keď sa otočil na Ángela Di Maríu, s ktorým stál v tuneli. „Vtedy to bolo úplne iné.“

„Bol som zranený!“ odvetil Di María. „Nehral som.“

„Ach, áno,“ zamrmlal si Lionel. „Zišiel by si sa nám.“

V mysli sa presunul do zápasu spred siedmich rokov. V skutočnosti nešlo o posledný zápas, ktorý hral na Estádiu do Maracanã, ale Ángelovi to nemusel vysvetľovať. Presne vedel, ktorý zápas mal na mysli.

Finále majstrovstiev sveta v roku 2014.

Vtedy bola Argentína najbližšie k získaniu tejto trofeje za posledných dvadsať rokov, od čias Diega Maradonu. V ten deň panovala úplne iná atmosféra, a to nielen vďaka tomu, že na štadióne bolo násobne viac fanúšikov.

Toľko argentínskych fanúšikov meralo cestu do Brazílie, aby v ten deň podporilo svoj tím, že to v podstate pôsobilo ako domáci zápas.

Lionel si spomenul na šance, ktoré mu padli k nohám, a aj na tú, ktorú nepremenil. Spomenul si na pokus Gonzala Higuaína, ktorý smeroval mimo.

A nemohol si v hlave nepremietnuť volej Maria Götzeho do brány a oslavy nemeckých hráčov a fanúšikov. Aj pri preberaní ocenenia pre hráča turnaja plakal. Išlo o najsmutnejšiu chvíľu jeho kariéry.

A teraz sa vrátil na rovnaký štadión – štadión, ktorý poznačil tento smutný okamih.

Mohol by z neho urobiť štadión, ktorý by zaznamenal jeden z jeho najväčších úspechov?

„Nebol som si istý, či sa sem niekedy vrátime,“ povedal Di María.

Patril medzi posledných hráčov zo zostavy, ktorá v roku 2014 skončila druhá. Zostal iba on, Lionel a Sergio Agüero.

„Nemyslel som si, že sa nám ešte niekedy naskytne ďalšia šanca,“ dodal Di María.

Lionel prikývol. Finále z roku 2014 nebolo jediné veľké sklamanie, ktoré zažili. Vo finále tohto turnaja prehrali v roku 2015 a 2016 a Lionel prehral aj v roku 2007. Štyri finále so svojou krajinou – a štyri prehry.

Obaja toho veľa povyhrávali na klubovej úrovni, ale jediná vec, ktorá im v zbierke trofejí chýbala, bola tá reprezentačná. Dnes mali ďalšiu šancu.

Stáli však proti mužstvu, ktoré im mnohokrát odoprelo radosť, a na štadióne, kde sa odohral ich najhlbší pád. Mohli by to dokázať?

„Ako sa máš, Leo?“

Nespýtal sa ho to nik iný než hviezdny brazílsky útočník a Lionelov bývalý spoluhráč z Barcelony, Neymar. Naklonil sa a potľapkal Lionela po chrbte.

„Dnes ti želám veľa šťastia,“ poprial mu s úsmevom.

Neymar oplýval prirodzeným sebavedomím niekoho, kto už pre svoju krajinu vyhral reprezentačnú trofej. Nepociťoval tlak, aký ťažil Lionelove plecia.

„Veľa šťastia,“ odpovedal Lionel.

Jeho hlas znel ticho, o to viac na poloprázdnom štadióne Maracanã, ktorý pripomínal jaskyňu. V dôsledku pandémie COVID-19 malo vstup povolený len malé množstvo fanúšikov a hluk sa nedal porovnať s atmosférou spred siedmich rokov.

Prvých dvadsať minút zápasu bolo opatrných, napätých a ani jeden z tímov nedominoval. Brazília a Argentína boli historickí rivali a ani jeden nechcel tento zápas prehrať. Ani jedno družstvo nechcelo súperovi dopriať dôvod na jasanie.

Spočiatku bol Lionel skoro ako v role prizerajúceho sa. Potom sa to však zmenilo. Centrovaná lopta od Rodriga De Paula doplachtila za brazílsku obranu, kadiaľ prešprintoval Di María.

Nádherným prvým dotykom si spracoval odrážajúcu sa loptu a potom preloboval rútiaceho sa Edersona. Lopta doskákala do siete.

Gól! Argentína viedla!

„Skvelé zakončenie, Ángel!“ zakričal Lionel a schytil kamaráta. „Vedel som, že by si sa nám v dvetisíc štrnástom zišiel!“

„Učím sa od najlepších,“ odvetil Di María s obrovským úsmevom na tvári.

Zatiaľ čo pokračovali oslavy gólu, Lionel sa otočil, aby hráčov upokojil.

„Ostáva nám ešte viac ako hodina, chlapci,“ povedal. „Dali sme jeden gól. Potrebujeme ďalší, pretože vieme, že na nás vybehnú. Budeme musieť usilovne zamakať. Tento zápas ešte nie je rozhodnutý.“

Hráči prikývli. Bol kapitán a jeho úlohou bolo, aby ich všetkých udržal sústredených. Rovnako vedeli, čo by preňho dnešná výhra znamenala.

Argentína kontrolovala väčšinu prvého polčasu, Lautaro Martínez sa priblížil ku gólu. Cez polčas sa cítili pomerne uvoľnene. Vedeli však, že Brazília má hráčov, ktorí dokážu zmeniť zápas, hráčov, ktorí dokážu skórovať.

Neymar začal v druhom polčase dirigovať hru Brazílie a z Lionela sa znova stal takmer divák a sledoval, ako Richarlison a Gabriel Barbosa prinútili argentínskeho brankára Martíneza k niekoľkým kľúčovým zákrokom.

A potom, keď do konca ostávalo už len pár minút, prišla Lionelova chvíľa. Prihrali mu loptu a ocitol sa len pár metrov od brány. Posunul si ju a začal plánovať svoj postup, mal v úmysle preštrikovať sa okolo brankára.

Zradili ho však vlastné nohy. Lopta sa mu vyšmykla a Ederson ju uchmatol. Lionel padol na trávu a zúfalo načiahol nohu tam, kde sa nachádzala lopta, no vedel, že už tam nie je.

Unikla mu práve posledná šanca skórovať? Sklamal svoju krajinu?

Zostávajúce minúty sa zdanlivo ťahali hodiny. Argentínski hráči túžili, aby rozhodca fúkol do píšťalky a ukončil tak finále.

A potom nakoniec prišiel moment, o ktorom Lionel sníval šestnásť rokov, odkedy debutoval za Argentínu. S reprezentáciou svojej krajiny vyhral trofej.

Konečne sa mu podarilo vyhrať veľký turnaj v modro-bielom drese Argentíny.

Práve táto vec mu chýbala v životopise, jediná vec, kvôli ktorej ho ľudia nenazývali najlepším hráčom na svete. A teraz ju mal.

Pre väčšinu hráčov by išlo o vrchol kariéry, záverečnú chvíľu úspechu. Ale Lionel sa už pozeral dopredu. Budúci rok budú majstrovstvá sveta a čakala ho sezóna s novým klubom PSG – Parížom Saint-Germain.

Ešte neskončil. Bola to jeho prvá reprezentačná trofej, ale rozhodne nie posledná trofej kariéry.

Bol odhodlaný pridať ich viac.

2
DO POČTU

marec 1993, Rosario, Argentína

„Ideš sa dnes pozerať na bratov?“ spýtala sa Lionelova stará mama, keď ho viezla na zápas.

Lionel prikývol. Často hrával futbal so staršími bratmi Rodrigom a Matiasom na uliciach pri dome alebo v miestnom parku.

Lionel bol oveľa menší než jeho bratia, no keďže s nimi hrával, jeho techniku to len zlepšilo.

Potreboval kopu trikov, aby mu nevzali loptu.

„Ako to, že dnes nehráš?“ spýtala sa stará mama.

„Ešte nie som dosť veľký, aby som hral za Rosario.“

„Nejde vždy len o veľkosť,“ povedala mu starká. „Videla som vás hrať a – nehovor to ostatným – podľa mňa si lepší.“

„Naozaj?“ odvetil Lionel s úsmevom. Vždy si rád vypočul, ako dobre vie hrať futbal, no stále si myslel, že na svojich bratov nemá.

„Rozhodne. Ide len o to, že si myslíš, že si príliš nízky? Alebo je v tom niečo iné?“

Lionel chcel niečo povedať, no rozmyslel si to. Nechcel starej mame priznať, čo naozaj cíti.

„Môžeš mi to povedať, Leo,“ nadhodila, keďže cítila jeho obavy.

„Bojím sa,“ odpovedal po chvíli potichu. „Bojím sa, že sa zraním alebo že sa neskamarátim s chlapcami v tíme. Čo ak niečo pokazím a ľudia sa na mňa nahnevajú?“

„Leo, robiť chyby je v poriadku. Každý na svete niekedy vo svojom živote niečo pokazil. Všetci futbalisti robia chyby. Záleží však na tom, ako sa z nich otrasieš. Ako sa s nimi vyrovnáš.“

Lionel len hľadel z okna.

„Leo, skutočne verím, že môžeš byť najlepším hráčom na svete, ale musíš si veriť,“ pokračovala starká. „Možno nie dnes, ale čoskoro budeš musieť opustiť ulice a ísť na futbalové ihrisko. Len vedz, že nech sa stane čokoľvek, tvoja rodina ťa bude naplno podporovať.“

Lionel prikývol. Stále bol nervózny kvôli zápasu. Nebál sa pobytu na ihrisku. Keď mal loptu na nohách, cítil sa príjemne – pokojne a uvoľnene. Všetko mu skrátka pripadalo prirodzené.

Nervóznejší bol vtedy, keď loptu nemal. Keď sa rozprával s hráčmi, trénermi, snažil sa skamarátiť… Tieto veci mu naháňali strach a toho sa obával.

„Určite sa nechceš pridať k Rodrigovi a Matiasovi?“ spýtala sa ho starká, keď prišli do parku. Bratov už videl na ihrisku.

Lionel pokrútil hlavou a odišiel na postrannú čiaru, kde stáli jeho rodičia.

„Zdá sa, že nám chýba jeden hráč,“ podotkla jeho mama.

„Čože?“

Rýchly letmý pohľad na ihrisko dokázal, že mama mala pravdu. Bratia mali v mužstve iba šesť hráčov.

„Čo sa deje?“ opýtal sa Lionel starkej.

„Chcú, aby si bol do počtu,“ usmiala sa. „Toto je tvoja šanca, Leo!“