Záchranná stanica:
Orol Richard

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Zuzana Štelbaská

Záchranná stanica: Orol Richard – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Nudné ráno

Lula sa pozrela von oknom a skoro jej oči vypadli. Zem bola znova pocukrovaná jemným snehom a na oknách detskej izby sa vytvorila námraza.

„Milé počasie, tebe asi fakt dosť hrabe,“ zahundrala.

Bol koniec apríla, dokonca aj veľkonočné prázdniny už boli len dávnou spomienkou, a predsa sa zima nie a nie zo Zázrivej odpratať.

„Komu hrabe?“ pošúchal si oči Lulin mladší brat Tomi, ktorého zobudilo sestrino šomranie.

„Zase nasnežilo, no chápeš to?“ vzdychla si Lula. „Minulý týždeň som dávala do vázy narcisy zo záhrady a teraz mám znova vyťahovať snehule?“

„Koho to trápi…“ šplechol Tomi, prevrátil sa na druhý bok, a aby sa celkom neprebral, prehodil si perinu cez hlavu, čím sa znovu ponoril do tmy a zaspal.

Lula nad bratom len prevrátila oči. Vedela, že ona už nezaspí, a tak radšej vyhrabala zo skrine hrubé ponožky a huňatú mikinu a zišla do kuchyne.

Na Záchrannej stanici v Zázrivej, kde obe deti bývali s rodičmi, ktorí boli zároveň správcami stanice, sa dni zvyčajne začínali veľmi skoro. Otec Maco a mama Andrea mali plné ruky práce s divými zvieratami, ktoré sa do stanice dostali po nejakom úraze a bolo treba sa o ne postarať. No mali tu tiež množstvo stratených či podvyživených mláďat a k tým musela Andrea vstávať aj niekoľkokrát v noci, aby ich ošetrila a nakŕmila. Preto Lulu nijako zvlášť neprekvapilo, keď v kuchyni rodičov nenašla. Iba Akim, ich belgický ovčiak, sa nevyberane rozťahoval na kuchynskej pohovke.

„Ty si tu vylihuješ ako nejaký maharadža,“ uškrnula sa Lula nad psom, ktorý ležal vyvalený na bruchu a ani sa neunúval vstať, aby ju pozdravil. Iba roztiahol papuľu, vyplazil na Lulu jazyk a na pozdrav jemne zavrtel chvostom.

„Vieš, že sa ti ani nečudujem, že nie si vonku?“ prihovárala sa mu Lula. „Komu by sa chcelo liezť do zimy, keď ešte včera sme mali krásne jarné slniečko. A teraz toto…“ frkla smerom k oknu, za ktorým sa belela zimná krajina.

Stále rozospatá Lula otvorila chladničku a zízala do nej, akoby čakala, že sa maslo so syrom a s paradajkami zdvihnú a začnú tancovať.

Do kuchyne vošla mama, a keď zbadala, že Lula nehybne hľadí do chladničky, naklonila sa k nej a rázne sa spýtala: „Čo dnes dávajú?“

„MOJENERVYMAMIČKADUŠIČKAPOMOC!!!“ vykríkla Lula, ktorá od ľaku skoro vyskočila z kože. „Chceš sa pripraviť o dieťa?“ objala mamu so smiechom, keď si uvedomila, čo sa vlastne stalo.

„Dobré ránko!“ stískala ju mama. „Vstala si veľmi skoro, ešte si mohla spať. Veď je sobota,“ pohladila ju po rozpustených vlasoch.

„Hej, viem,“ vzdychla si Lula. „Ale už som hore. Aspoň vám trochu pomôžem. Kde je oco? Stalo sa niečo v noci?“

Mama sa vystrela, zrazila päty k sebe, ruky pritisla k bokom a spustila ako nejaký vojak: „Poslušne hlásim, že v noci sa nič nestalo, okrem toho, že zase nasnežilo a tvoj otec práve kŕmi prasa a sliepky!“

Nato sa obe rozosmiali a Lula konečne vybrala z chladničky vajíčka, z ktorých pre seba, mamu aj oca urobila skvelú omeletu.

„Načo nám je toľko snehu?“ frflala Lula aj po raňajkách, keď s mamou do vedier nakladali potravu pre rôzne zvieratá, ktoré sa u nich práve zotavovali.

„Je bláznivý apríl,“ pokrčila mama plecom. „Čo sa dá robiť. Príroda si povedala, že potrebujeme sneh, tak šup, vybrala lopatu a zopár kôp nám ešte nasypala.“

„Ja už by som taaak veľmi chcela jar a hlavne leto!“ zasnívala sa Lula. „Šla by som sa kúpať alebo by som len tak ležala a nič neriešila a nebola by škola a…“

„… a to všetko budeš mať,“ skočila jej do reči mama Andrea, „len treba ešte chvíľu vydržať. Teraz buď hlavne rada, že sa nič vážne nedeje. Také rána, keď máme na všetko čas a pokoj, sú u nás vzácne.“

„Veď hej… nuda je vlastne niekedy dosť super,“ vzdychla si Lula sťažka a do gumených čižiem si s námahou znova napchala plyšové zimné vložky, aby jej pri kŕmení zvierat neomrzli nohy.

Na dvore stretla Maca, ktorý bol nielen jej otcom a správcom Záchrannej stanice v Zázrivej, ale aj nadšeným milovníkom prírody a najlepším znalcom divokých zvierat široko-ďaleko.

„Vidíš, ako ten čas letí,“ volal na ňu od sliepok. „Ešte len teraz bola Veľká noc a už zase máme Vianoce!“

„Ha-ha,“ zahučala Lula ironicky. „Veľmi vtipné,“ dodala a noha v gumenej čižme sa jej na čerstvom snehu šmykla tak, že s plnými vedrami granúl urobila piruetu a skončila na zadku.

„HA-HA!“ ukázal na ňu Maco. „Už máš aspoň naozajstný dôvod, na čo sa môžeš sťažovať.“

Lula druhýkrát prevrátila oči. Maco k nej zbehol, podal jej ruku a pomohol jej vstať.

„No dobre,“ vzdychla si Lula, „ak teda ešte musí byť sneh, tak nech je. Ale nech ma aspoň milá pani Príroda nehádže o zem!“

„Aspoň máš zážitok aj v také ráno, keď sa na našej stanici nič výnimočné nedeje a môžeme pokojne a bez naháňania všetkých nakŕmiť a skontrolovať,“ vyhlásil Maco rovnako ako pred chvíľou mama Andrea.

Akurát, že len čo to dopovedal, vo vrecku mu cinkol mobil.

„A už je to tu!“ Lule zasvietili oči.

Oživená fotopasca

„Ja asi zle vidím,“ žmúril Maco na čosi, čo mu práve pristálo v mobile. „Pozri sa na to a povedz mi, čo tam vidíš ty,“ strčil mobil Lule pod nos.