Eleanor Corvin, Jeden rok

Série Smrti se smát – kniha 1.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2026. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Finidr – Český Těšín

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

Ilustrace © Adéla Stopka

© 2026 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2021 Eleanor Corvin

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-61-4

Print: ISBN 978-80-53012-62-1

Anotace

Myslíte si, že po smrti dojdete klidu? Ne, když budete mít smůlu. Já ji měla. Překvapivě. Místo odpočinku jsem se dočkala bandy vyšinutých smrtek, které si čas mezi sbíráním duší krátí vztahovými peripetiemi, za něž by se nemuseli stydět ani hrdinové telenovel, dramat, tragédií a tragikomedií všeho ražení.

Abych se v posmrtném životě nenudila, začaly se mi rozvíjet schopnosti, se kterými se musím nějak vypořádat. A jak je u mě zvykem, rozhodně to nedělám s grácií.

Takže vítejte v Ruinách, domově Smrťáků.

Jsem Ema a budu vaše průvodkyně.

* * *

Jeden rok je humorná romantická kniha, která se odehrává v neobvyklém prostředí. Je psaná podobným způsobem jako romantické série. Můžete začít, kterýmkoliv dílem. Nicméně první knihou trilogie Smrti se smát, vás provede, jak už bylo řečeno, Ema.

JEDEN rok

Smrti se smát 1. díl

Eleanor Corvin

Věnováno těm, pro které je realita pouhá myšlenka a sny se stávají skutečností.

Předmluva

Milovaní smrtelníci,

když za mnou má kamarádka Anna přišla, že by chtěla zkusit vydat knihu, která by zachycovala rok naší existence, vysmála jsem se jí. Koneckonců proč byste vy smrtelníci měli chtít číst o našich nudných životech, které se v mnohém podobají těm vašim? Vážně. Život smrtky není nijak vzrušující. Bohužel nečelíme žádným apokalypsám ani nezažíváme tajemná dobrodružství, ze kterých se tají dech. Naopak. Naše existence je monotónní a pouze blázen by o ní chtěl číst.

Proto, když mi Anna ukázala nadšené ohlasy ohledně jejího nápadu, usoudila jsem, že jste blázni.

A já nejspíš taky, protože jsem se k tomuhle nechala přemluvit. Nespočetněkrát jsem Anně říkala, ať zveřejní příběh ze svého pohledu, ale nenechala si to vymluvit. Prý to z toho mého bude humornější a lidé se potřebují zasmát.

Dobrá. Ať je tedy po vašem. Nahlédněte do jednoho roku mého života a prožijte se mnou i chvíle, které mi daly docela zabrat. Doufám, že si u čtení odpočinete od svých běžných starostí a možná se i trošičku zasmějete – všeho ale s mírou. Koneckonců nezapomínejte, kdo z nás se bude smát naposledy.

Prolog

Než začneme.

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola k tomuto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Kdysi dávno, za osmero horami a patero řekami, žila jedna dívka, která si myslela, že smyslem jejího života je najít si dobrého manžela a založit s ním rodinu. Nic jiného nemělo být podstatné – tak to alespoň tvrdila její matka. Samozřejmě, že v ideálním případě by se jednalo o šlechtice, který by si pro ni přijel na bílém koni a obklopil ji bohatstvím.

Dívka naštěstí neměla přehnané nároky, takže když její budoucí manžel přijel na vraníkovi místo na běloušovi, mávla nad tím rukou. Kůň ostatně nebyl problém. Problém seděl na koni a byl natolik opilý, že z toho nebohého vraníka sletěl přímo do bláta.

A tohle má být ono? ptala se sama sebe. V pohádkách se psalo o lásce na první pohled. Jenomže oni se do sebe na první pohled nezamilovali. Ani na druhý. Nebo na třetí.

Vlastně čím víc času spolu trávili, tím víc bylo zřejmé, že se rádi mít opravdu nebudou.

Říkáte si, že horší už to být nemohlo?

Mohlo.

Bohužel tohle nebyla pohádka a žádné Žili spolu šťastně, dokud neumřeli se nekonalo. Pravda byla taková, že dívka zemřela dřív, než oslavila dvacáté šesté narozeniny.

Připadá vám to jako špatný konec?

Kdepak.

Tohle byl teprve začátek.

1. kapitola

Ema

Snažila jsem se. Opravdu. Stálo mě všechny síly usmívat se a přesvědčovat samu sebe, že oslava Nového roku je vlastně fajn. Vždyť kdo by ho neměl rád? Sejdete se s přáteli, zapijete minulý rok, nasmějete se, a jak se blíží půlnoc, s nadšením očekáváte začátek toho dalšího, ve kterém už určitě zhubnete, nebudete nic odkládat a stoprocentně, ale stoprocentně, přestanete kouřit.

Kdepak. S oslavami Nového roku je to jinak!

Nikdy jsem je ráda neměla.

Nemám je ráda.

A jsem si víc než jistá, že je ani nikdy ráda mít nebudu.

Někteří mě považují za pesimistu, ale já se raději považuju za optimistu s bohatými zkušenostmi. Nový rok znamená pouze to, že je další rok v háji a vy jste se v životě nikam neposunuli – a o těch vašich předsevzetích, že to někam dotáhnete, si promluvíme zase na silvestra. Rok je pryč a vám pomalu ale jistě ubíhá čas, kterého zrovna moc nemáte. Někteří míň než ostatní.

„U všech bohů, jak se to tváříš?“ ozval se kousek ode mě známý hlas a já nadskočila leknutím. Nečekala jsem, že tu od nás bude ještě někdo další.

„Co?“ zeptala jsem se a otočila se nechápavě na Annu, která mě pobaveně pozorovala. Obvykle jsem ráda sbírala duše sama, ale přítomnost Anny mi nepatrně zvedla náladu. Patřila mezi mé nejlepší kamarádky a pokaždé jí na tváři hrál jemný úsměv. Byla to ta nejhodnější holka, jakou jsem kdy poznala. Až umřete, věřte mi, že chcete spatřit ji, a ne mě. Popravdě jsem nebyla zrovna ideální materiál na smrtku. Byla jsem ironická, sarkastická a dlouhá existence mě naučila otrlosti. Vedle Anny jsem působila jako černý mrak připravený vás zkropit ledovými provazci deště.

„Nic. Jen že se tváříš tak přívětivě,“ poukázala na mé špatné rozpoložení, které jsem byla odhodlaná šířit na míle daleko. „Jestli tenhle výraz bude to první, co ten nebožák po smrti uvidí, jsem si víc než jistá, že jeho duše vleze zpátky do těla a už ho neopustí.“

„Vždyť mě znáš. Na konci roku nemám zrovna moc dobrou náladu,“ pokrčila jsem rameny.

„Nepovídej. Skoro jsem to nepoznala,“ zasmála se potichu a upravila si dlouhé hnědé vlasy, které se jí uvolnily z culíku.

Promnula jsem si kořen nosu. Už aby ty oslavy skončily. Já a novoroční deprese jsme dobří přátelé. Bohužel zrovna o tohle kamarádství nestojím, a ať se snažím, jak chci, stále mám k Novému roku stejný postoj. Dlouze jsem vydechla a usmála se. Anna se zarazila a následně zvídavě přimhouřila čokoládově hnědé oči.

„Letos cítím v kostech, že by se můj negativní postoj k této části roku mohl změnit,“ oznámila jsem optimisticky. Obočí jí po mém prohlášení vylétlo směšně vysoko.

„To je hezké,“ zamumlala skepticky. „Ale až to budeš říkat někomu dalšímu, zkus se u toho tvářit víc přesvědčivě.“

Jedno jsem musela uznat – ohňostroj byl pěkný. Když jsem měla zvednutou hlavu a pozorovala barevné jiskření na obloze, částečně se mi podařilo ignorovat ten hrozný řev, který vydávali okolostojící lidé a marast pod nohama. Ta břečka se válela všude po zemi, a jak se po ní chodilo sem a tam, vydávala čvachtavé zvuky.

Na nepatrný okamžik jsem se nechala oklamat bujarou náladou a věřila, že můj letošní silvestrovský sběr nebude tak hrozný. Naděje trvala celých pět minut.

Pak vypukl chaos.

Pár nadšenců napadlo, že si udělají vlastní ohňostroj. Myšlenka to byla dobrá, ale provedení pokulhávalo. Bouchlo to. Byla to taková rána, až jsem sebou trhla. Zmatek nastal téměř okamžitě.

V tom rozruchu jsem ztratila Annu. Povzdechla jsem si. Stejně jsem měla něco na práci. Nebo spíš někoho. Automaticky jsem se vydala k bezvládnému tělu, které leželo kousek od stánku se svařeným vínem. Než jsem se k němu dostala, půlku obličeje už měl od krve. Někdo do něj nejspíš strčil a on nešťastnou náhodou narazil na hranu stolu. Taková hloupá věc. Vteřinka nepozornosti.

V duchu jsem si vynadala: Žádné zkoumání situace nebo mrtvého! Patřilo to mezi mé zásady, které mi pomáhaly, abych se nezbláznila. Zhluboka jsem se nadechla a udělala to, co bylo nevyhnutelné. Dotkla jsem se ho a vzala mu duši. Mravenčení v prstech mi prozradilo, že duše už je jinde. Můj úkol byl splněn – děsivé, jak lehce může duše zmizet. Užuž jsem se chtěla přemístit do Ruin, našeho sídla, ale vtom jsem vzadu v hlavě ucítila ostré bodání, které nabíralo na intenzitě. Předtucha smrti. Dneska mě očividně čeká perná noc.

Dobrá nálada se mi vrátila až odpoledne. Oslavy utichly a s nimi i celý svět. Zbožňovala jsem to ohlušující ticho, které mi proniklo i do nitra. Konečně klid. Proto když jsem se po několika sběrech duší přemístila před Ruiny, našeho sídla ležícího ve sféře smrti, už jsem měla na obličeji spokojený výraz a cítila se jako nový člověk.

Líným pohledem jsem přejela krajinu obklopující naše sídlo, které na první pohled vypadalo jako zřícenina hradu. Byl to ale pouhý klam. Jakmile jsme po vyšlapané cestě došli k bráně lemující Ruiny, sutiny se zformovaly do podoby gotického hradu, jehož hranaté věže se hrůzostrašně tyčily do výšky a každou novou smrtku přiměly překvapeně zalapat po dechu.

Dokonce i po těch staletích mě pohled na hrad fascinoval. A znepokojoval. Magie poletovala všude kolem, ale přesto pro nás byla nedosažitelná. Byli jsme pouhé figurky. Smrt si s námi hrála na své krvavé šachovnici a nebrala v potaz, že i my toužíme znát odpovědi.

Z přemítání mě vytrhl pohyb. Zadívala jsem se k okraji lesa, odkud vyšly dvě postavy. Zamračila jsem se. Obvykle jsme se přemisťovaly k prašné cestě, která vedla přímo k bráně. Nejspíš jen někdo šel na procházku. V takovém marastu by mě ven nikdo dobrovolně nedostal, přestože jsem měla lesy ráda. Pod korunami stromů mi připadalo, že se zastavil čas. Zejména pod těmi našimi.

Dovolila jsem si poslední letmý pohled na les táhnoucí se podél planiny a potom se zaměřila na smrtky, které se vydaly k cestě. Tu vyšší z nich jsem poznala. Káleb. Jeden z nejstarších smrťáků, co znám. Muž vedle něj mi nebyl povědomý. Na druhou stranu jsem neměla moc dobrou paměť na obličeje. Navíc Ruiny byly nekonečné bludiště, takže bylo dost možné, že se mi jen nepoštěstilo na něj narazit. Tohle bylo na Ruinách úžasné. Mohli jste tam s někým žít celá staletí a nepotkat ho. Ideální místo pro introverty.

Měla bych jít k sobě do pokoje. Káleb nebyl zrovna známý svojí srdečností. Jenomže mě přemohla zvědavost. Nikdy jsem neviděla Káleba procházet se s někým venku. Byl to morous a nikdo toho o něm moc nevěděl.

Počkala jsem, až ke mně dojdou. Káleb měl na tváři jako vždy nicneříkající výraz. Postava vedle něj naopak působila nejistě. Dezorientovaně. A vsadila bych se, že kdyby mohl, vyklopil by obsah žaludku. Uchechtla jsem se. Ten upřímný děs a chaos zračící se mu v obličeji jsem znala.

Byl to nováček, nová smrtka, a právě má za sebou první přemístění, které má ve zvyku obrátit vám orgány naruby. Trvalo mi snad věčnost, než jsem si na to protivné škubnutí zvykla. Vyvolat přemístění je samo o sobě dost vysilující. Jde o to odstranit své tělo z prostoru pomocí vůle a klidné mysli. A zkuste se uklidnit, když víte, že vám následující zážitek zauzluje střeva. Věřte mi, že slova uklidni se, která mi říkával Erik, vám nepomůžou.

Vedle Káleba jsem si vždy připadala jako provinilé dítě přistižené při nějaké lumpárně. Nejspíš za to mohl ten jeho pohled říkající: Vidím ti až do duše.

„Kde to jsme?“ ozval se nejistě muž vedle Káleba. „To je taky smrtka?“ ukázal na mě, když se Káleb neměl k odpovědi. „Kolik jich, teda nás, vůbec je?“ pokusil se o další otázku, která byla ignorována jako všechny předešlé. Mám takové tušení, že těch dotazů už musely být stovky, a jak znám Káleba, neodpověděl ani na jeden – nebyl zrovna upovídaný.

Počkat. Počkat.

Káleb má na starosti novou smrtku? To uvědomění mě donutilo otevřít pusu dokořán. Byl starý – a tím myslím velmi starý. Tyhle smrtky už se většinou mentory nestávaly. Jeho výhrůžný pohled mě donutil ústa zase zavřít.

Káleb a učitel. Mentor. Průvodce.

V hlavě mi to šrotovalo na plné obrátky. Věděla jsem, že už předtím někoho zaučoval, ale to jsem tady ještě nebyla. Snažila jsem se v mysli vypátrat, jak to s tím nešťastníkem dopadlo, ale nemohla jsem si vzpomenout na žádnou zmínku. Ani jednu. Což je trochu divné a hlavně znepokojivé. Ruiny jsou de facto jeden velký kurník, kde se probírají drby od rána do večera.

Když jsem zemřela, z nějakého nevysvětlitelného důvodu jsem si myslela, že smrtky budou řešit samé vážné a důležité věci. Velmi brzo jsem ale pochopila, že jsou naprosto normální a místo debat o záchraně světa se zabývají všedními věcmi.

„Haló? Vnímá mě tu vůbec někdo?“ připomněl se muž rozhořčeně. Pokusila jsem se o úsměv, abych napravila předchozí dojem.

„Ty jsi…?“ zeptala jsem se nejistě.

„Nathan. Umřel jsem a pak tam byl on,“ ukázal na Káleba, „a tvrdil, že jsem mrtvý a že jsem něco jako smrt či co a…“

Zarazila jsem ho.

„Ema.“ Podala jsem mu ruku. Energicky mi s ní začal třást a znovu spustil proud otázek.

„Káleb ti určitě všechno vysvětlí. Já teď musím být… jinde,“ pousmála jsem se křečovitě. Bylo až děsivé, kolik kolem sebe šířil energie. Káleb z něj určitě zešediví. Musela jsem zbytek svých sil vložit do toho, abych se té představě nezasmála nahlas. Nechtěla jsem Káleba dráždit, když měl očividně náladu pod bodem mrazu.

„Jaký Káleb?“ ozvalo se zmateně za mnou. Nenamáhala jsem se s odpovědí. Vzala jsem nohy na ramena a utíkala od nich, co nejdál to šlo, protože jsem nechtěla, aby mě Káleb slyšel se smát.

Chudák Nathan. První dny po smrti jsou nejnáročnější a čelit jim s Kálebem po boku je docela výzva.

2. kapitola

V hale bylo až podezřele živo. Obvykle se tady moc smrtek nepromenádovalo. Důvodem nebyl nikdo jiný než náš Rufus. Jedna bláznivá smrtka, která má tendence číhat na nicnetušící příchozí v hale, následně je pronásledovat a u toho hrát na triangl. Díkybohům, že doposud neslyšel o basové kytaře, bicích nebo dalších moderních vymoženostech. Triangl bohatě stačil.

Nastražila jsem uši. Kromě spěšných kroků a hlasů jsem nic neslyšela. Buďto tu Rufus nebyl, nebo mu zase někdo ukradl triangl. Po točitém schodišti ledabyle scházela jedna ze smrtek a naprosto ignorovala chaos odehrávající se v hale. Bylo až zarážející, jak někteří z nás postupně otupili své smysly a vnímali pouze to, co chtěli.

Očima jsem sklouzla na zábradlí schodiště, které bylo bezesporu dominantou celé prostorné haly. Stačilo se na něj letmo podívat a hned bylo každému jasné, že je nejenže velmi staré, ale nese v sobě i příběh.

Příběh smrti.

Na reliéfech byli zobrazeni kostlivci, kteří nemilosrdně brali lidem život, a při delším pozorování jste měli pocit, jako když z jejich obětí teče krev a dopadá přímo na podlahu, kde se ta hrozivě rudá tekutina ztrácí na tmavém kameni.

Zatřásla jsem hlavou a zadívala se do chodby vedoucí do mého křídla. Měla bych se zavřít do pokoje dřív, než si mě někdo všimne.

„Emo!“ ozvalo se z druhé strany haly. Několik smrtek se po mně ohlédlo. Nervózně jsem na ně mávla. Neměla jsem ráda pozornost. „Tady jsi. Kde jsi byla? Volám ti už od rána!“ zamračila se Tessa a upřela na mě světle modré oči, ve kterých se zrcadlilo tolik emocí, že bych se nejraději dala na ústup. Tessa mi to ale nedovolila. Varovně na mě pohlédla, a dřív než jsem se vůbec stihla nadechnout k odpovědi, smrtelně vážně dodala: „Utekl Norbert.“

Zaúpěla jsem. Měla jsem utéct do svého pokoje, dokud to šlo.

Norbert byl had. Mazlíček Eleny. Většina smrtek měla nějaké domácí zvíře. Problém s tímhle zvířátkem byl ten, že velice rádo utíkalo a žralo jiné mazlíčky, což se nelíbilo ostatním majitelům. Nevěřili byste, jakou hysterickou scénu dokáže udělat podrážděná smrtka, když zjistí, že přišla o svého miláčka. Život v Ruinách byl náročný a pro mnohé z nás byla zvířata útěchou.

„U mě nemá co sežrat.“ Obrátila jsem se k odchodu. Vzhledem k mým schopnostem jsem u sebe nechtěla mít zvíře. Na jednu stranu mě mrzelo, že mě v pokoji nečeká nadšená hromádka chlupů, ale na druhou… jako feratovi mi nedělalo problém navázat s jakýmkoliv tvorem pouto. Klidně jsem si v lese mohla odchytit srnečka a dopřát si svoji ňuchňací chvilku.

„Anna ho viděla plazit se do křídla starších.“

„Ou,“ nakrčila jsem nos v neblahé předtuše.

„A bude to ještě horší.“

„Nechci to vědět!“ pokusila jsem se ji zarazit, ale marně. Jakmile se Tessa rozhodla, že něco udělá nebo řekne, nedala se zastavit. I kdyby se před ní zhmotnil samotný Lucifer, nakopla by ho do rozkroku a pokračovala dál ve své činnosti.

„Pak zaslechla vytí psa.“

„Ale ne!“

„Myslíme si, že něco udělal tomu jejich vlčákovi,“ přiznala zmučeně.

„Myslíte?“

„Ani jednoho nemůžeme najít,“ sdělila mi nešťastně. „A nikdo se v jejich společnosti nechce dlouho zdržovat.“

„Prosím, neříkej to,“ zaprosila jsem ji, jakmile mi došlo, o co mě má v plánu požádat.

„Promiň, ale pokud někdo dokáže Norberta najít, jsi to ty.“

Občas bych Tessu za tu její schopnost mě ke všemu přemluvit nakopala. Měla bych si najít novou kamarádku. Takovou, která bude respektovat, když řeknu ne. A začnu s tím hned, jakmile se vrátím z téhle sebevražedné mise. Protože ať si to Tessa popisuje, jak chce, jít do křídla starších a slídit tam je stejně šílené jako pobíhat po hale a mlátit do trianglu.

Nikdy jsem ze svých schopností nebyla moc nadšená, ale poslední dobou jich přímo lituju. Proč jsem nemohla ovládat telekinezi? To by byla alespoň sranda. Život v Ruinách by pro mě dostal úplně nový rozměr.

Když už jsem u našeho sídla, to je kapitola sama o sobě.

Ruiny jsou ale pouze jedno z doupat smrtek stojící na hranici, která odděluje svět smrtelníků od světa mrtvých. Každá smrtka tady má své místo a zároveň je to oblast, kde jsme hmotní – zhmotnit se sice můžeme i ve světě smrtelníků, ale pouze na chvíli. To znamená, že tady můžeme jíst, pít, a jak velice rád připomíná Erik, můžeme mít sex. Nadneseně se dá říct, že tady opět ožíváme. Je to takové naše útočiště, kde se rádi zašíváme před okolním světem. Malé smrťácké doupě, ve kterém ale existují určitá pravidla. Máme tady dokonce i hierarchii smrtek.

Initialové, seneti, arhaboni a nebrigové.

Osobně spadám do arhabonů. Není to nic moc, ale rozhodně je to lepší než být nebrig – nováček. Seneti jsou naše nejstarší smrtky a nemají moc rády, když se jim potulujeme po křídle.

Pomyšlení na senety mě přimělo zase se soustředit.

Cítila jsem je tady. Psa i hada. V předsíni bylo podezřelé ticho. Nakoukla jsem dovnitř. Nikde nikdo. Vkradla jsem se do chodby vedoucí do jejich společenské místnosti jako zloděj. Starší nemají rádi, když jim tady běhá někdo z arhabonů bez pozvání.

Mysl hada jsem ucítila okamžitě. Doufala jsem, že ta vzdálená mysl psa nepochází z hadova žaludku. Zaměřila jsem se na velmi slabou ozvěnu psovy přítomnosti. Naštěstí nepocházela z hadových útrob. Byl schovaný někde jinde. Modrýma očima jsem pomalu putovala po společence, dokud jsem v rohu nezahlédla kousek Norberta.

„Koukej mazat zpátky domů, ty jeden prevíte,“ zasyčela jsem potichu na hada. Zmateně se na mě obrátil. Byl nějak vyvedený z míry. Většinou na mě zvířata reagovala mírně. Cítila mě v mysli, stejně jako já je, a věděla, že jim nic neudělám. Bohové vědí, co mu to jejich psisko provedlo. Slyšela jsem, že je to taky pěkný hajzlík, ale ještě jsem s ním nikdy nepřišla do kontaktu. „Norberte, vrať se,“ rozkázala jsem už trochu naštvaně a zatlačila na vnitřní pouto, které mě spojovalo se zvířaty. Neměla jsem v plánu nechat se tady chytit někým ze starších. Káleb už touhle dobou bude určitě na cestě sem. Norbert se konečně začal plazit pryč. Byl popuzený. Ale to jsme byli dva.

Chtěla jsem taky zmizet, ale v koutku mysli jsem ucítila dalšího vetřelce. Pes. Konečně jsem ho viděla. Nevraživě mě pozoroval zpoza točitého schodiště vedoucího do sídla kovenu. Byl to nejspíš vlčák. Ještě nikdy jsem ale neviděla tohle plemeno podobně zbarvené. A rozhodně nebyli tak velicí.

„Jestli mě práskneš, tak si z tebe udělám salám,“ varovala jsem ho potichu. Snažila jsem se mu vyslat jasný signál, ale nemohla jsem se k němu dostat. Co to sakra je? Jako by měl svoji mysl přede mnou uzavřenou. Nejistě jsem se k němu přiblížila. Třeba jsem moc daleko na to, abych se s ním spojila. To se mi už dlouho nestalo. Za ty roky jsem měla schopnosti ferata v tomhle ohledu vytříbené. Lehce jsem se dostávala do myslí zvířat, a když jsem pootevřela dveře do té své, mohli nahlédnout i oni ke mně.

Uslyšela jsem za sebou kroky. Rozpolceně jsem těkala očima ze psa ke vchodu. Chtěla jsem zjistit, proč se k němu nemůžu dostat, ale strach mě přiměl zvědavost potlačit. Naposledy jsem si psa podezíravě přeměřila a potom se otočila na patě a zmizela dřív, než mě tady někdo chytí.

Norbertova návštěva v křídle senetů se před staršími podařila ututlat. Bručouni. Zajímalo by mě, jestli za pár set let budu taky takhle protivná. Na druhou stranu se kolem nich vznášela aura respektu. To by se mi líbilo. Rozvalila jsem se ve vaně a chvíli se tou představou opájela. Opravdu jen chvíli. Sotva jsem zavřela oči, známý tlak v hlavě byl zpátky.

Ne. Teď ne! Dneska jsem už pár duší vzala. Zasloužím si alespoň hodinu klidu! Tohle jsem na životě smrtky nesnášela. Buď jsem se nezastavila, nebo jsem naopak dlouhé dny neměla do čeho píchnout.

„Nesnáším to. Nesnáším,“ brumlala jsem si pro sebe a přitom se oblékala. Nemůžeme mít nějakou pevnou pracovní dobu?

V restauraci panoval organizovaný chaos. Bylo tu přecpáno a číšníci nevěděli, kam dřív skočit. Lidé byli z toho čekání rozmrzelí a klidu moc nepřidávaly ani děti, které seděly v rohu a řvaly, jako když je na nože berou. Nic nenasvědčovalo tomu, že by dívka sedící přede mnou měla zemřít. Přesto se nad ní vznášela mihotavá aura smrti. Byla tu s rodiči. Spíš bych měla říct, že tu byla fyzicky. Psychicky byla očividně někde jinde. Telefon jí v jednom kuse vibroval.

Začala jsem zkoumat dobroty, co jim nosili na stůl. Jako dezert měli tiramisu. V hlavě jsem už spřádala plány, jak se zhmotnit a sebrat ho, aniž by si toho všimli, když vtom se ozvala dutá rána, jak telefon dopadl na podlahu. Chvíli nato spadla i dívka. Zmateně jsem se na ni podívala.

Co se stalo?

A nebyla jsem jediná. Rodiče vyskočili na nohy a pokřikovali na všechny kolem, ať něco dělají. Naštěstí se objevil duchapřítomný člověk, který zavolal záchranku. Věděla jsem, že tenhle boj prohrají. Odvrátila jsem pohled od její matky, která hystericky plakala. Cítila jsem, jak ve vzduchu víří emoce, a dala jsem všechno sebeovládání do toho, abych se jimi nenechala zasáhnout.

Když přijela sanitka, dívka už byla mrtvá. Stanula vedle svého těla ve sféře smrti. Nikdo ji nemohl vidět. Jen já. Panicky se rozhlížela kolem sebe a volala na mámu. Když nikdo nereagoval, zadívala se na mě. V očích se jí zračilo tolik bolesti a vzteku, že jsem neměla to srdce vzít jí hned duši. Věděla jsem, že to není dobrý nápad. Mluvit s mrtvými jenom oživovalo pocit beznaděje, který jsem pohřbila hluboko uvnitř.

„Měla by ses rozloučit,“ prolomila jsem tíživé ticho.

„Co se to děje?“ šeptala si pro sebe stále dokola. Nechala jsem ji vzpamatovat se z prvotního šoku.

„Musíš jít,“ připomněla jsem se jí po chvíli.

„Snažila jsem se jíst zdravě a dodržovat všechny pokyny doktorů!“ Začínala být pěkně naštvaná.

„Lidské tělo je zrádné,“ šla jsem na to opatrně.

„Oni mi říkali, že to spravili!“ Podívala jsem se na její tělo. Na hrudníku měla velkou jizvu od operace. Očividně to nespravili. Snažila se kopat kolem sebe, ale k ničemu jí to nebylo.

„Teď už se s tím nedá nic dělat. Tvůj čas vypršel.“

„JE MI TEPRVE ŠESTNÁCT! NIC MI NEVYPRŠELO!“ rozzuřila se. Vztek a bezmoc zamořily okolní vzduch. Byla tak mladá.

„Promiň.“ Dotkla jsem se jejího ramene, abych ji zbavila utrpení a poslala ji pryč. Myslela jsem si, že ji třeba ukonejší, když bude moct před svým odchodem prohodit alespoň pár slov, ale zřejmě se nechystala v dohledné době uklidnit. Bude lepší, když půjde hned.

Jenomže ona tam pořád stála a dívala se na mě jako na naprostého idiota.

No to snad ne!

Zkusila jsem to ještě několikrát, ale nezmizela. Nasupeně mě pozorovala a rozhodně se k odchodu nechystala. Teď už jsem byla naštvaná i já. Nechci na starost dalšího zbloudilce. Už jednoho mám a je otravný jako dvacet dalších.

„Jak říkám. Nikam nejdu,“ oznámila mi nesmlouvavě.

3. kapitola

Nevěřícně jsem stála uprostřed restaurace, neschopna slova. Kdo by to byl do ní řekl? Moc lidí se neumí připoutat k zemi a nechat tady duši. Takovým duším jsme říkali zbloudilci. Smrťák je mohl poslat na druhou stranu, až když ony samy chtěly. Nejspíš víte, kam tím mířím. Ve světě živých se jim přezdívá duchové. Živí lidé je sice nevidí, ale o to víc o nich víme my.

Vztekle jsem zafuněla. Neodejde, dokud nebude chtít. A svým postojem mi dávala jasně najevo, že to v dohledné době určitě nebude.

„Brzo zjistíš, že připoutat svoji duši k tomuhle místu je utrpení,“ řekla jsem odevzdaně.

„O tom pochybuju.“

„Alespoň chvíli mě poslouchej. Uvědom si, že tady zůstaneš uvězněná. Každý den budeš pozorovat lidi, které miluješ, a nebudeš jim moct cokoliv říct. Dokážeš si to představit?“ zeptala jsem se už trochu zoufale.

„A ty si zkus představit, jaký to je umřít předčasně!“

„Vypadám podle tebe jako někdo, kdo umřel stářím?“ štěkla jsem podrážděně.

Sakra, nebylo mi ani šestadvacet, když jsem zemřela.

„Ale jsi tady, takže jsi odtud taky nechtěla odejít!“ dupla si nohou. Pubertální zbloudilec. To mi opravdu chybělo ke štěstí.

„Nemůžu odejít. Nejsem jako ty. Jsem smrtka.“

Sjela mě skeptickým pohledem. „To určitě.“

Bylo to zbytečné. Stály jsme v té pitomé restauraci i po zavíračce a hádaly se až do rána. Po několikahodinovém rozhovoru jsem odevzdaně zvedla ruce nad hlavu. Vzdávám se. Byla plná nenávisti a vzteku. Nevím, kolik z toho způsobila smrt a kolik hormony.

Nakonec se rozhodla jít zpátky domů. Doprovodila jsem ji, ale dovnitř jsem nešla. Rebeka, jak se mi později dívka představila, sice působila zuřivě a nebojácně, ale věděla jsem, že jakmile uvidí rodiče, povolí hráz, která ji oddělovala od reality. A něco mi říkalo, že bude potřebovat chvíli o samotě, aby si to srovnala v hlavě.

Práskla jsem za sebou dveřmi, dnešní noc už potřetí. Myslím, že můžu s klidem konstatovat, že letošní rok zatím nestojí ani za starou bačkoru. Doufám, že přísloví Jak na Nový rok, tak po celý rok je pouhá fráze a nezakládá se na pravdě, byť jen částečné.

Svalila jsem se na postel. Chtěla jsem spát. Jenomže jsem nemohla. Bála jsem se usnout. Rebečin žal by na mě dopadl v momentě, kdy bych usnula, a potom bych se v tom topila s ní, neschopná její bolest nějak zastavit. Tohle bylo na spojení se zbloudilcem to nejhorší. Cítili jsme jejich emoce. Posadila jsem se. Budu se muset smířit s tím, že nějakou dobu zase říši snů nenavštívím.

Z vedlejšího pokoje se ozvala rána, jako kdyby mi tím osud chtěl potvrdit moji domněnku o probdělých nocích.

Další rána.

Co tam ta Tessa vyvádí?! Připadalo mi, že mlátí něčím do zdi.

Buch. Buch. BUCH! Vždyť je to jedno, stejně bych nespala. Popadla jsem knížku.

Buch. To snad není pravda. Tolik věcí v pokoji ani nemá.

Buch. Dobře. Oficiálně mě to štve.

BUCH!

A dost! Měla jsem za sebou blbý den a kupu dalších před sebou. Chtěla jsem klid. Chvíli jsem si hrála s představou, že taky začnu házet věcmi proti zdi, ale zavrhla jsem to. Nejsem malé dítě, budu se chovat dospěle.

Vyšla jsem ven a rázně zaťukala na sousední dveře. Na druhé straně se rozhostilo ticho. Možná na ni ani nebudu muset řvát. Už jsem se otáčela k odchodu, ale začalo to znovu. Zabouchala jsem víc, abych přerušila hluk v pokoji. Leknutím jsem nadskočila, když se ozvala dutá rána, jak něco dopadlo na dveře.

„Vážně?!“ zvedla jsem nebezpečně hlas. V pokoji nastalo ticho. „Došla ti munice, nebo jak si to mám vysvětlit?“ zavrčela jsem. Najednou jsem nepropalovala pohledem dveře, ale Tessu s Katarinou. „Mám za sebou opravdu špatný den, takže přeskočím všechny nadávky a dostanu se hned k tomu hlavnímu. Jste normální?!“

„My ano, ale to se nedá říct o těch… o těch…“ začala Tessa, ale nějak se jí nedostávalo slov.

„O těch prevítech, kteří si říkají chlapi,“ dořekla za ni Katarina. Překvapeně jsem se na ni podívala. Katarina málokdy proti někomu zbrojila. Neznám mírumilovnějšího člověka, než je ona. Obvykle mi její miloučká povaha lezla na nervy.

„A máte vztek na někoho konkrétního, nebo je proklínáte obecně?“ zeptala jsem se bez zájmu. Znala jsem Tessu. Je nesnesitelná romantička, která se nikdy nepoučí. A ty moderní vymoženosti v podobě filmů a seriálů jí taky moc nepomáhají. Potom, když hledá nějakou známost, je pokaždé nepříjemně překvapená, že to nefunguje jako ve filmu nebo knize.

„Začaly jsme u dvou, ale pak jsme to rozšířily celosvětově,“ odpověděla Tessa. Chtěla jsem se otočit a jít co nejdál od nich, ale nebylo mi to dopřáno. Katarina mě zatáhla dovnitř.

Nakonec jsem se docela bavila. Není nad to, když se Tessa rozzuří a začne ostatní urážet. Má pestrý slovník, co se týče sprostých slov. Kdyby se svoji sprostou slovní zásobu rozhodla vydat, oxfordský slovník by vedle toho jejího vypadal jako tenoučká příručka pro začátečníky. Navíc to byla sakra dobrá telekinetička. Určitě si dokážete představit, jak jsem jí její schopnosti záviděla.

Ano, taky jsem měla schopnosti, ale ty se tady nedaly moc využít. Vždycky jsem chtěla spíš ovládat vzduch, vodu, oheň, světlo, tmu nebo pohybovat věcmi. Moje schopnost ferata souvisela se vciťováním se do zvířat. Slyšela jsem, že tady v Ruinách jsou i další ferati, jejichž dar je natolik vyvinutý, že se dokážou i částečně nebo úplně přeměnit. Ale to byly rarity. Celkově už byly smrtky se schopnostmi vymírajícím druhem. Kdysi se vyskytovaly častěji, ale v posledních staletích byli nováčci se schopnostmi spíš kuriozitou. Těžko říct, čím to bylo a proč se u někoho objevily.

Občas bych si nad svojí nevědomostí nejraději vyrvala vlasy. Ten, kdo založil Ruiny, musel být pěkný zmetek. Uvrhnout smrtky do víru nevědomosti a nechat je v něm po zbytek věčnosti bylo stejnou měrou kruté jako geniální.

Smrtky se totiž pídily po odpovědích a neměly čas vymýšlet hlouposti.

Tedy alespoň většina z nich.

4. kapitola

Posledních několik dní jsem byla jako na jehlách. Snažila jsem se nějak řešit situaci s Rebekou, ale nechtěla přejít na druhou stranu a opustit tenhle svět. Prý nemůže odejít, dokud se všechno nevyřeší. Ptala jsem se, co to všechno má být, ale tvářila se velice tajemně. Alespoň už míň plakala. To bylo dobré znamení. Teoreticky. Prakticky to nemuselo znamenat vůbec nic.

Stefan, má druhá zbloudilá duše, které se nemůžu zbavit, je ten nejklidnější člověk, jakého znám. Občas si říkám, že je tu jenom proto, aby mi drásal nervy – a že to uměl. Teď jsem se mu vyhýbala. Měl nějakou divnou náladu. Vkrádal se mi do každého snu – poslední dobou společně s Rebekou –, takže jsem toho moc nenaspala.

Naštvaně jsem otevřela víčko od zmrzliny a zuřivě do ní zabodla lžíci. Párkrát jsem to zopakovala. Musela jsem si ulevit. Začínala jsem být unavená ze zbloudilců a idiotů, na které jsem měla minulé dva dny štěstí. Byla jsem nějaká podrážděná a kvůli každé hlouposti se rozčilovala. Třešničkou na dortu bylo dnešní odpoledne.

Vzala jsem deset duší, z nichž čtyři byly malé děti. A vrchol dne? Theo a jeho zbloudilá ovečka. Rasputin. Přesně ten Rasputin. Nesnášela jsem ho! Pokaždé když jsem ho slyšela se smát, bych na něj nejraději spáchala atentát já sama. Nedivila jsem se, že ho chtěli zabít. Divila jsem se, že čekali tak dlouho. Většího idiotského šovinistického egocentrika jsem dlouho neviděla. Proč zrovna lidi jako on tady musí zůstat? Připadá mi, že osud existuje. Sedí nahoře na obláčku, cpe se popkornem a setsakramentsky se u toho baví.

„Myslím, že už je po ní,“ ozvalo se mi těsně u ucha.

Trhla jsem sebou. Neslyšela jsem ho přicházet. Navíc mě ani nenapadlo, že by někdo do spižírny, nacházející se ve sklepení, zavítal takhle pozdě. V noci sem nikdo nechodil. Byla tu tma, zima a vlhko. Bohužel to bylo jediné chladné místo v Ruinách, které nám sloužilo jako mrazák.

„Čím si ta zmrzlina zasloužila tak krutou smrt?“ uchechtl se Erik.

Demonstrativně jsem zabodla lžíci do zmrzliny a sjela ho vražedným pohledem. Obočí mu vyjelo nahoru.

„Nemám náladu na legrácky,“ rovnou jsem ho varovala. Drze mi vyrval dezert z rukou. Kdyby to byl kdokoliv jiný, pokusila bych se ho uškrtit. Ale tohle byl Erik. Můj mentor a zároveň nejlepší přítel, kterému jsem věřila nejvíc na světě.

„U Ódina, chci jenom ochutnat, nedívej se na mě tak.“

Potlačila jsem chuť na sladké a nechala ho, aby si nabral. Když zabořil lžíci do zmrzliny podruhé, vytrhla jsem mu ji pro změnu zase já.

„Ochutnává se jednou,“ oznámila jsem mu nerudně. Periferním viděním jsem si všimla, jak mě zamyšleně pozoruje. Azurovým očím nic neuniklo, jako vždy. Přestože Erikovi na tváři věčně hrál polovičatý úsměv, neznamenalo to, že je lehkomyslný nebo pro zábavu nevidí, co se kolem něj děje. Ve skutečnosti byl velmi vnímavý.

Když nasadil přísný výraz, který předcházel každé jeho přednášce coby mého mentora, dlouze jsem vydechla.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou a výhrůžně na něj namířila lžíci. Měli jsme s Erikem moc dobrý vztah, ale byly chvíle, kdy jsem kolem sebe nikoho nechtěla. Dobře. Přiznám se, že ve skutečnosti těch chvilek bylo hodně. Nerada jsem se před někým otevírala, ačkoliv ten někdo byl mým přítelem.

„Ještě jsem nic neřekl.“

„Vím, co chceš říct, ale jsem v pohodě. Jenom je toho poslední dobou moc. Navíc jsem dneska po několika letech narazila na Thea a jeho zbloudilou ovečku.“

„To mi došlo. Vidím, jak ti tiká oko,“ ušklíbl se.

Ruka mi instinktivně vystřelila k očím. Vzápětí mi došlo, že si ze mě dělá legraci. Erik se začal pochechtávat.

„Ty jeden vikingský dutohlave, tohle není vůbec vtipný!“ pokárala jsem ho, přestože jsem cítila, jak se mi na rty vkrádá úsměv.

Pořád se smál. Dokonce ho ani neurazilo, když jsem mu řekla vikingský dutohlave. Na tohle označení býval háklivý. Byl pyšný, že je viking. Zemřel v éře největšího vikingského rozmachu a nikdy mě to nenechával zapomenout. Nejen on, ale i jeho rozložitá postava, vypracovaná poctivou dřinou a bojem. Díky hranaté čelisti a širokým lícním kostem z něj vyzařovala autorita, ale jeho prořízlá pusa a úsměv mu propůjčovaly chlapeckost, takže většina žen v Ruinách by upsala duši ďáblu jen proto, aby se s tímhle vysokým vikingem mohla vyspat.

Teprve až když jsem ho praštila lžičkou od zmrzliny do čela, přestal se smát.

„Vím, že jsi v pohodě, ale kdyby něco, tak víš, kde mě najdeš,“ zašeptal a na chvíli si mě přitáhl na širokou hruď. Dělával to vždycky, když vycítil, že potřebuju podporu. Pevně jsem ho objala, přestože nějaká část uvnitř mě si odmítala připustit, že to potřebuju.

„Vím,“ usmála jsem se na něj a pustila ho. „Díky,“ dodala jsem rozpačitě a ignorovala emoční vlnu, která mi přejela po páteři. Nechtěla jsem jí čelit. Teď ani jindy.

„Dámě vždycky k službám.“ Teatrálně se uklonil. „Můžu ještě?“ ukázal na zmrzlinu.

„Ne.“

„Dělám ti tady morální podporu, za to si snad zákusek zasloužím, ne?“

„Až se budeš potřebovat vyplakat někomu na rameni, klidně přijď. O zákusky se nedělím,“ pronesla jsem opět sebevědomě a hrdě odešla i se zmrzlinou.

Rozhodla jsem se, že si po dlouhé době přečtu něco o zbloudilcích. Třeba v nějaké z těch zatuchlých knih najdu něco, co ještě nevím. Musím se jich zbavit, nebo mi definitivně přeskočí. Místního magora už máme a nemám zájem se o jeho pozici v nejbližší době ucházet.

Pustila jsem knihu na stůl. Ozvala se dutá rána a zvedl se malý obláček prachu. Protočila jsem oči. I knihy tady mají sklon k dramatičnosti.

„Psst!“ sykl někdo za mnou. Podrážděně jsem pohlédla na smrtku stojící opodál. Snad se zas tolik nestalo. Navíc co tady dělá? Předpokládala jsem, že v noci budou mít všichni jiné starosti než vysedávat v knihovně a číst si.

Stihla jsem přečíst celé dva odstavce, než mě někdo vyrušil.

„Nechci otravovat,“ zabreptal nervózně Nathan.

Pohled mi nepatrně zjihl. Posledních pár dnů pro něj muselo být těžkých. Když jsem v jeho hnědých očích zahlédla smutek, nasadila jsem co nejpřívětivější výraz. Předpokládám, že Káleb mu všechno vysvětlil stroze a věcně a na vedlejší otázky už nezbyl prostor. Moc dobře si pamatuju, jak člověka dokážou zaplavit, jakmile poprvé spatří Ruiny a dozví se, že je smrtka.

„Ano?“ zeptala jsem se opatrně, protože jsem si byla vědoma, že kráčím po tenkém ledě.

„Hledám knihu.“

Spolkla jsem ironickou poznámku o tom, že je na správném místě. Něco mi říkalo, že Nathan na můj sarkasmus ještě není připravený. To ostatně málokdo. Byla jsem zvyklá používat ho jako štít, který mě během let zformoval do nedobytného tanku.

„Něco pro začátečníky,“ dodal, když jsem se na něj dál dívala. „Hrozně v tom plavu a ničemu nerozumím a myslím… myslím, že mě Káleb nemá rád.“

Odevzdaně jsem ukázala na místo vedle sebe. Bylo mi ho líto. Káleb nebyl zrovna vstřícný člověk. „Káleba si nevšímej. Je to protiva, který toho moc nenamluví.“

„Jenomže, co mám dělat? Tohle je šílené!“

„To mi povídej,“ zabručela jsem.

Myslím, že každá smrtka v sobě nosila alespoň kousek naděje, že se jednoho dne probudí a zjistí, že to všechno byl jen zlý sen. „Jak to někdo může dělat? Vždyť to není normální! Dneska jsem viděl umírat pětileté dítě a…“

Zastavila jsem ho. Nechtěla jsem to vědět. Momentálně jsem se topila ve svých vlastních pocitech, a pokud se brzo nevzpamatuju, stáhnou mě na dno.

„Podívej, ráda bych ti nějak pomohla, ale pravda je, že i po těch staletích, co jsem tady, jsem si na to úplně nezvykla. Někdy je to lepší, někdy horší. Každý s tím bojuje po svém. Určitě sis všiml, že jsme tady trochu blázniví.“ Zvolila jsem na poslední chvíli slovo, které ho tolik nevyděsí.

Pravda byla taková, že jsme byli banda šílenců, kteří se se stresem vyrovnávali po svém. Někteří by si možná mohli myslet, že staletí existence nám vdechne jistou serióznost. Kdepak. Každá doba s sebou nesla výzvu, a čím jsem byla starší, tím víc jsem si všímala, jak se měním. Nejen co se týče myšlení, ale i mluvy. Balancovala jsem mezi svým dřívějším já a tím, které se ocitlo v jednadvacátém stoletím. Ten kontrast ze mě občas dělal infantilního blázna lpícího na starých zvycích a věřte mi, že to byla děsivá kombinace.

„Jednou i ty přijdeš na něco, co tě udrží při smyslech, ale musíš to objevit sám. Jestli ti můžu poradit, jdi za Annou. Je to můj vzor, co se týče vyrovnání se s tímhle blázincem.“ Chtěla jsem mu navrhnout, že ho dovedu k jejímu pokoji, jenomže v ten okamžik jsem zaznamenala pohyb. Připadalo mi, že se v levém rohu knihovny něco pohnulo. Nathan spustil zase o Kálebovi a zřejmě nezaregistroval, že si moji pozornost uzurpuje něco jiného.

Kdo by chodil do oddělení defektních knih? Bylo tam tolik prachu, že jsem se tam ani neodvážila nadechnout. Zatímco jsem očima pátrala po čemkoliv podezřelém, Nathan dál brebentil. Občas jsem řekla účastné hm a pokývala hlavou.

Náhle jsem ucítila mysl zvířete. Někomu zase utekl domácí mazlíček? Sem?

„Nebo je to nevhodné?“ zakončil Nathan svůj monolog.

„Ehm,“ odkašlala jsem si, „co myslíš ty?“ odpověděla jsem otázkou a doufala, že tím tak zamaskuju chvilkovou nepozornost.

„Myslím, že bych to měl zkusit,“ řekl o něco jistěji.

„Lepší litovat toho, co jsi udělal, než toho, co jsi neudělal,“ pousmála jsem se, přičemž jsem nenápadně sledovala okolí.

„Děkuju.“ Vděčně mi stiskl ruku a zmizel z knihovny. Raději jsem ani nechtěla vědět, o čem jsme se to bavili. Vrátila jsem se zpět ke knize a snažila se ignorovat zvíře, které stále číhalo v defektním oddělení. Měla bych se na to vykašlat. Není to můj problém.

Začala jsem bubnovat prsty do desky stolu. Ten pach byl divný. Nedokázala jsem ho bezpečně zařadit, ale přitom se mi zdál povědomý. Zaklapla jsem knihu. Jenom se podívám.

Připadala jsem si jako zloděj slídící po lupu. Potichu jsem se přikradla k defektnímu oddělení a nakoukla tam. Byl tam větší bordel, než jsem si pamatovala. Jeden by nevěřil, jaký dokážou smrtky udělat nepořádek. Hlavně jsme odborníci na prokrastinaci. Pamatuju si, jako by to bylo včera, když se na vývěsce v hale objevil vzkaz, že se bude v knihovně rušit defektní oddělení, takže jestli odtud někdo něco chce, ať si to vezme, protože zbytek se vyhodí. Mám za to, že to bylo někdy v době, kdy začalo být populární luteránství. Nevím, kdo velký úklid plánoval, ale nejspíš mu do toho něco přišlo.

Vycítila jsem to zvíře téměř okamžitě. Sedělo u okna a zvědavě mě pozorovalo. Když jsem ho uviděla, došlo mi, s kým mám tu čest. Psisko senetů. Připadalo mi, že mě zkouší. Nespokojeně jsem zkrabatila obočí. Stejně jako v křídle senetů, ani tady jsem se k němu nemohla dostat. Co to je za psa, když k němu nemůžu? Nikdy předtím se mi nestalo, že bych se zvířetem nemohla splynout.

Zvědavost mě popoháněla blíž k němu. Bylo na něm něco divného. Vypadal jako pes, divočejší, ale přece jenom pes. Až na jeho oči. Byly chytré, vnímavé a vyzývavé. Dřepla jsem si před něj a zadívala se do těch mazaných očí. Nádherných, sytě zelených očí. Ucítila jsem jeho přítomnost, což nebylo možné, protože jsem se už před chvílí stáhla. Spadla mi čelist, když mi došlo, že to dělá on. Rychle jsem zavřela pusu a vytlačila ho pryč ze své hlavy. Snažil se tam dostat zpátky, ale nešlo mu to. Ušklíbla jsem se, přestože by mě to mělo vyděsit. Tohle běžně psi nedělají. Nemůžou tlačit na moji mysl.

Tiše zavrčel. Oplatila jsem mu to. Musel na nás být krásný pohled, jak jsme tam tak seděli na zemi a vrčeli na sebe. Možná bychom tak vydrželi až do rána, kdyby v knihovně nezavrzala židle. Někdo přišel. Natáhla jsem k němu ruku, abych ho zastavila, ale proběhl kolem mě dřív, než jsem ho stihla chytit. Nevěřícně jsem zakroutila hlavou. Něco mi říkalo, že se budu muset v nejbližší době vydat do křídla senetů a přijít tomu na kloub. Třeba mají takových psů víc.

5. kapitola

Původní smrtky neboli initialové a všechno kolem nich je záhada, na kterou se snaží přijít každý. Nevím, kdo a ani podle čeho vybírají další lidi do našeho řádu, ale jedno vím jistě – Jsou mazaní.

Přímo vyčůraní.

Nechcete brát lidem duše a převádět je na druhou stranu? Nevadí. Tak k vám zůstanou připoutáni po zbytek věčnosti. Pokaždé když zavřete oči, objeví se vám za víčky oni. Nejen to. Budete nuceni prožívat stejné emoce. To si potom člověk rozmyslí, jestli je převede, nebo ne. Problém tvoří takzvaní zbloudilci, kteří se dokážou připoutat k zemi a odejdou pouze z vlastní vůle. Ty potom musíte, nebo spíš přímo chcete, dostat na druhou stranu. A to co nejdřív. K mé smůle mám v současné době na starost dvě takové duše. Něco mi říká, že ta novější z nich, malá drzá pubertální žába, mi dá ještě pěkně zabrat.

„Musíš kliknout na tohle! Bože, ty jsi snad sto let za opicemi!“ Rebeka se plácla do čela a dál nervózně chodila po pokoji. „Tady je historie, copak to nevidíš?“

A že to v posledních letech bylo těžké! Lidé se hnali za technologickými pokroky tak rychle, až to hraničilo s šílenstvím.

„Pozor na jazyk, holčičko, nebo se ti tady na to vykašlu,“ upozornila jsem ji.