Eleanor Corvin, Dvanáct měsíců

Série Smrti se smát – kniha 2.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2026. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna Finidr – Český Těšín

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová
Ilustrace © Adéla Stopka

© 2026 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2023 Eleanor Corvin

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-63-8

Print: ISBN 978-80-53012-64-5

Věnováno všem, kteří vdechují knihám život.

Anotace

Zavítejte do Ruin, domova smrtek, kde je život překvapivě skoro normální – jen s trochou více papírování a vztahových dramat, než by si kdokoliv přál. Druhý rok v naší posmrtné komunitě vás čekají rovnou dvě průvodkyně.

Emu, tu první, už znáte.

A kdo jsem já?

Anna, smrťácká empatička, která se po všem, co prožila, mužům raději vyhýbá. Jenže letos jsem se rozhodla, že přestanu utíkat. Samozřejmě, že v ten okamžik se musel objevit někdo, kdo mé odhodlání začal brát jako výzvu.

A abych se náhodou nenudila, někdo mě proklel.

Proč mi to taky udělat jednoduché, že?

***

Dvanáct měsíců je volné pokračování série Smrti se smát, takže můžete začít kterýmkoliv dílem chcete. Tentokrát vás příběhem provede Ema, ale doplní ji Anna.

Dvanáct
měsíců

Série Smrti se smát 2

Eleanor
Corvin

Promluva

Milovaní smrtelníci,

když za mnou přišla jedna z mých nejlepších kamarádek, že má nápad, jak si ve světě smrtelníků přivydělat, byla jsem skeptická. Koneckonců, koho by zajímalo, co my smrťáci ve volném čase děláme? Celá staletí je to pořád stejné a rutina našeho života mi nepřišla nijak pozoruhodná.

Proto jsem Anně naivně odkývala, ať zkusí své štěstí a napíše knihu, která smrtelníkům umožní prožít jeden rok v našem sídle, Ruinách, kde jim budu dělat průvodkyni.

Znělo to neškodně.

Ale opravdu jen znělo.

Potom, co jsem Anně odsouhlasila, že jí v knize budu dělat vypravěčku, mě napadlo podívat se, jaký rok si vlastně vybrala. Takhle zpětně si uvědomuju, že to měla být má první otázka, ale chybami se člověk učí a podruhé jsem jí už na lep nesedla. Víte, ona sice vypadá nevinně a neškodně, ale když chce, vytáhne z vás i to, co nevíte.

Samozřejmě, že si nemohla zvolit bezproblémový rok. Ne, ona si musela vybrat ten, kdy mi hned na začátku ledna přibyla další zbloudilá ovečka – člověk, který je schopný připoutat svoji duši ke světu živých a potom tam, lidově řečeno, strašit. To ale nebyl ten největší zádrhel. Skutečný problém nastal až v okamžiku, kdy se mi začaly rozvíjet schopnosti a já si musela konečně přiznat, že mám potíže s projevováním emocí a neustálým potlačováním problémů.

Všechny smrtky nemají schopnosti, ale já patřím mezi ty šťastlivce, kteří je mají. Bohužel jsem nedostala žádnou praktickou schopnost v podobě telekineze nebo ovládání živlů. Jsem ferat. Dokážu se psychicky napojit na zvířata, a jak se v minulém roce ukázalo, můžu se i částečně přeměnit. V mém případě se jednalo o drápy, které mi vyjížděly v těch nejnevhodnějších situacích, a oči, díky kterým jsem vypadala tak trochu nevyzpytatelně. Mírně řečeno. Ne že bych ty přeměny nějak ovládala… A to byl ten problém.

Měla jsem v plánu vyrovnat se se vším po svém, ale když mi jednoho dne ruply nervy a u mé částečné přeměny mě viděl jeden ze starších smrťáků, Káleb, musela jsem vývoj svých schopností nahlásit kovenu. Našemu nejvyššímu státnímu orgánu tvořenému dvanácti iudexi, kteří dohlížejí na dodržování zákonů v Ruinách.

Víte, ono to u nás není tak jednoduché. Dokonce i smrťáci si potrpí na byrokracii a pravidla. Ruiny se dělí na tři křídla. Východní křídlo náleží nebrigům, nováčkům. Západní patří arhabonům, kam spadám já a má kamarádka Tessa. Jedná se o smrtky, které v Ruinách už nějaký čas jsou a vědí, jak to tam chodí. A poslední, severní křídlo obývají seneti – nejstarší a většinou i nejmrzutější jedinci našeho společenství. Výjimku tvoří Erik, můj mentor, učitel a zároveň nejlepší přítel. Někdo, kdo mě vždycky podrží, ale zároveň je schopný nakopat mě do zadku, když si všimne, že dělám nějakou hloupost. Přiznám se, že jsem trochu očekávala, že mi s vývojem schopností pomůže, ale on mě naopak poslal za iudexi a to věděl, jaký vztah mám ke zdejším autoritám.

Nakonec se ukázalo, že všichni členové kovenu nejsou tak chladní, jak jsem si zprvu myslela. Lucien, sportovec tělem i duší – kéž by to nevyžadoval i po mně –, je veselá kopa, která vás dokáže rozesmát, i když vám zrovna není do smíchu. Z Charo naopak vyzařuje klid a s úsměvem na rtech naslouchá vašim problémům. Jediná osoba, které jsem se tam vyhýbala jako čert kříži, byla Talia. Zdejší úřednice, která neváhá všechna lejstra vyhotovit ve třech kopiích.

A pak tu byl Eskar.

Ferat, který mě měl naučit ovládat mé schopnosti.

Nebudu vám tady tvrdit, že to byla láska na první pohled. Kdepak. Zprvu mi lezl na nervy, ale postupem času se mi dokázal infiltrovat do života a nakonec i do srdce, aniž bych si toho všimla. Postavil mě tak před existenční výzvu.

Najednou přede mnou stál muž, který mi nabízel sebe, a to mě k smrti vyděsilo. Vy, kdo mě ještě neznáte, brzo zjistíte, jaký jsem srab, když jde o lásku a celkově projevování emocí.

Během výcviku, kdy jsem se měla naučit ovládat emoce a potažmo i schopnosti, se ukázalo, že mě někdo sleduje. Bohužel dotyčný neskončil pouze u sledování a v záchvatu zuřivosti mě shodil z balkónu.

Je všeobecně známo, že smrtky už jsou sice mrtvé, ale v našem sídle de facto znovu ožíváme. Přestože se díky zrychlenému hojení dokážeme uzdravit z těžkých zranění, existují případy, kdy se nestihneme zotavit a znovu zemřeme. Přesněji řečeno tělo zemře a naše duše v něm zůstane uvězněná po dobu regenerace.

Je to nesmírně bolestivý proces a zanechá na duši šrámy – jak jsem se sama přesvědčila. Od té doby mám problém se spaním, ale na druhou stranu jsem díky regeneraci lépe přijala svoji zvířecí podstatu. Takže se utěšuju tím, že na tom bylo alespoň něco pozitivního. Až mi zmizí noční můry, budu ještě šťastnější.

Už chápete, proč mě výběr zrovna tohohle roku tak rozladil? Tolik poklidných let, ze kterých si mohla vybrat, ale Anna si musela zvolit zrovna tenhle!

K mému naprostému zděšení jsem ji jednoho dne našla, jak sedí nad další knihou. Plynule navázala na další rok, o kterém si dovolím tvrdit, že nebyl jedním z mých nejlepších.

Anna se se mnou urputně hádala, že lidi zajímá, jak to bude dál, ale já jsem si odmítala připustit možnost, že se čtenáři budou dalších dvanáct měsíců bavit tím, jak se v tom sama plácám.

Kdepak.

„Pokud chceš v příběhu pokračovat, budeš tam taky!“

A tak, milí smrtelníci, tenhle rok nebudu vaše jediná průvodkyně a vy budete mít možnost prožít ho i s Annou.

A nejen s ní.

Během vyprávění potkáte naše přátele, bez kterých si život v Ruinách nedovedu ani představit. Tessu, která uzavírá naše dynamické trio a je nenapravitelná romantička. Erika, Luciena, Eskara a mnoho dalších. Díky nim si ani neuvědomíte, že jste v sídle smrťáků.

A tak mi bez dalších průtahů dovolte vás přivítat v Ruinách, našem, a teď i vašem, domově – alespoň pro tenhle rok.

Prolog

Než začneme.

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola k tomuto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Kdysi dávno, v době, kdy elektřina nebyla ničím jiným než pouhým snem, žila dívka, která toužila jen po jediné věci. Odejít co nejdál od své macechy a dvou rozmazlených nevlastních sester.

Čím byla starší, tím víc se obávala, že s nimi zůstane napořád. Byla už příliš stará na vdavky, ale zatím nenašla nikoho, kdo by si ji vzal. Problém nebyl v ní, ale v maceše, která nechtěla ztratit bezplatnou pracovní sílu, a proto dívku nikde neukazovala.

Až konečně jednoho srpnového večera jí svitla naděje.

Ples.

Bál, na kterém bude spousta šlechticů ze všech končin země.

Tam by mohla najít vykoupení v podobě manžela, který ji odveze daleko od téhle rodiny.

Samozřejmě, že jí macecha zakázala na onen bál jít, ale tentokrát se žádnými výhrůžkami ani posměšky nenechala zastavit. Když se vrátí do půlnoci, nikdo si ničeho nevšimne.

Bylo to tak prosté. Pouze se ukázat na plese, podívat se a při troše štěstí najít hodného muže, který se o ni postará. Stačilo, aby přeskočila jiskra…

Ano, bylo to jednoduché. Najmout si za ušetřené peníze kočár, který ji v půl dvanácté vyzvedne a doveze v pořádku domů, kde schová šaty a zaleze do postele dřív, než se ostatní vrátí. A celou noc potom snít o svém zachránci…

Vsadím se s vámi, že když si tohle všechno plánovala, určitě ji nenapadlo, že jediné vodítko, které by později ukazovalo na to, že tam byla, bude střevíček.

Střevíček, ke kterému se nikdo nebude hlásit.

Napadlo vás si někdy klást otázku, proč se ona záhadná dívka nepřihlásila?

Styděla se?

Nebo se bála?

Anebo prostě jen nemohla?

Koneckonců, mrtví už přece střevíčky nepotřebují.

1. kapitola

Anna

Nervózně jsem pozorovala fotky na zdi a snažila se ignorovat schody, které pod každým mým krokem ostentativně vrzaly, jako kdyby mi chtěly dát najevo, že tady nemám co pohledávat. Nedělaly jsme to poprvé, ale stejně jsem z toho měla zvláštní pocit.

„Říkala, že si můžeme vzít, co budeme chtít. Prý by to její vnoučata stejně vyhodila,“ ujistila mě Tessa s úsměvem na rtech.

Nerozhodně jsem pozorovala její záda, na kterých se líně pohupovaly krásné blonďaté vlny, za které by nejedna žena zabíjela. Včetně mě. Ať jsem dělala, co jsem dělala, mé tmavě hnědé vlasy se nakonec vždy narovnaly jako hřebíky.

„To je sice hezké, ale stejně mi z toho běhá mráz po zádech,“ zamumlala jsem s pohledem upřeným na snímky.

Čím výš jsme stoupaly, tím starší byla žena na fotografiích. Hnědé vlasy měla najednou bílé a hladkou tvář vrásčitou. Jediné, co zub času nezměnil, byl úsměv.

„Byla moc hodná. Dlouho jsem nepotkala takhle sympatického člověka. Dokonce i po smrti byla milá. Když viděla, jak se tady rozhlížím a toužebně koukám na všechny ty knihy, tak mi nabídla, že si můžu vzít, co chci,“ pokračovala Tessa vesele dál a jasně modrýma očima putovala po policích.

Připadalo mi, že je v až moc dobré náladě na někoho, kdo se půlku ledna nezastavil. Očekávala bych, že bude ležet v posteli a snažit se nabrat trochu energie. Být smrtkou bylo bezesporu náročné – jak po fyzické, tak po psychické stránce – a bylo jedno, jak dlouho jste jí byli. Vždycky když už jste si mysleli, že vás nic nepřekvapí, stalo se něco, co vám dokázalo vyrazit dech. Dneska ráno jsem po dlouhé době zažila opravdu špatný sběr, takže jsem byla ráda za rozptýlení v podobě knih.

„Páni,“ vydechla jsem užasle, když jsem spatřila ten ráj před sebou.

„Neříkala jsem to?“ ušklíbla se Tessa vítězně.

Knihy.

Desítky.

Stovky.

Možná tisíce!

„Je tady snad všechno. Od klasiky až po nejnovější tituly,“ vydechla jsem fascinovaně s očima navrch hlavy.

„Právě. Ema bude mít radost, že přineseme něco nového.“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, o čem mluví.

Defektní oddělení v knihovně. Ema ho přeorganizovala. Vyházela knížky, které už byly doopravdy v hrozném stavu a zbytek – popravdě moc toho nebylo – zařadila do příslušných oddělení. Volné místo vyhradila pro nově vydané knihy. Byla jsem z toho nadšená. V Ruinách jsme neměli moc nových titulů. Ano, každý máme nějaké oblíbené dílo, ale po čase chcete číst i něco jiného.

„Tady má dokonce detektivky.“ Ukázala jsem na regál, který byl plný knih s kriminální tematikou. Ema nám utrhne ruce, až to uvidí.

Ema byla naše kamarádka a sestra. Starší sestra, která neváhala a kdykoliv se za nás postavila. Ať už slovně nebo pěstmi. Ačkoliv měla štíhlou, atletickou postavu, dokázala ve svém oponentovi vzbudit respekt. Mohl za to intenzivní pohled temně modrých očí a nicneříkající výraz, který nosila jako štít. Sarkasmus byl její meč a v případě nouze občas sáhla po dýce v podobě ironie.

„Z toho si sedne na zadek. Nedávno mi říkala, že jestli bude nucena číst dalšího Hercula Poirota, zastřelí každého exota s knírkem, kterého uvidí.“

„To říkala i po tom, co viděla Hitlera,“ protočila jsem oči.

„Moc bych se nesmála. Kolik jsi v posledním desetiletí potkala chlapů s knírkem? Třeba takhle zabíjí čas,“ pokrčila Tessa rameny. „To by vysvětlovalo, proč ji v poslední době není tolik vidět.“

„Spíš už knírky vyšly z módy, díky bohům. Myslela jsem, že to nikdy neskončí. A co se týče Emy, tak tu jsem potkala minulý týden. Měla moc práce se schováváním se před Lucienem.“

„Co po ní chce?“

„Teď myslím posilují,“ zasmála jsem se při vzpomínce na přítelkyni, jak se snaží udělat pánský klik. Možná bych taky měla začít. Cestovní tašky, které jsme si vzaly s sebou, už byly plné a já je jen tak tak uzvedla. Než je dotáhneme do Ruin, našeho sídla, budu mokrá jako myš.

„Taky máš plno?“

„Jo, měly bychom jít, než sem přijde někdo z rodiny,“ popohnala jsem Tessu, ač nerada. Nejraději bych tu zůstala a četla si v tom koženém křesle, které vypadalo tak pohodlně.

„Vrátíme se sem ještě pro druhou várku?“

„Uvidíme, v jakém budeme rozpoložení po tom, co to všechno odtáhneme až do knihovny.“

Vrátily jsme se dokonce ještě dvakrát. Zdálo se to jako dobrý nápad, ale moje svaly si to nemyslely. Jediné, co mě drželo na nohou, byla vidina vany a knížky, kterou jsem si ochranitelsky tiskla k hrudi, zatímco jsem spěchala prázdnou chodbou v křídle nebrigů. Připadalo mi, že je chodba zase o něco delší než posledně. Rozmrzele jsem si povzdechla.

Ruiny, domov nás smrťáků, měly takový nepěkný zvyk… žily si vlastním životem. Čím víc nás bylo, tím víc se hrad musel přizpůsobit. Nenápadně měnil chodby a jejich rozmístění. Jediné, co zůstávalo zachováno, bylo rozložení na tři křídla. Západní náleželo arhabonům, severní senetům a východní obývali nejmladší smrťáci – nebrigové. Stejně tak zůstala zachována vstupní hala, ze které vedlo schodiště do patra, kde se nacházely společné prostory.

„Ahoj, cizinko,“ ozvalo se kousek za mnou.

Nadskočila jsem leknutím. Byla jsem natolik zabraná do svých myšlenek, že jsem nezaslechla blížící se kroky.

„Ahoj,“ pozdravila jsem rozpačitě a knihu si přitiskla pevněji k sobě. Oskar se ležérně opřel pravou rukou o zeď a potutelně se usmál.

„Psal jsem ti,“ řekl sice s úsměvem, ale moc dobře jsem si všimla rozladěného tónu, ačkoliv se ho snažil skrýt. V šedých očích se mu mihl stín. Přemýšlela jsem, jakou výmluvu zvolit, jenže než jsem se dopátrala té nejvhodnější, přistoupil ke mně a dal mi pusu na uvítanou. Bylo mi jasné, že teď už nic nevymyslím. Znervózněla jsem a navíc ještě zrudla. Jako vždycky. Čekala bych, že po dvou měsících už nebudu rudnout po každém doteku.

Možná bych na sebe neměla být tak přísná. Ještě před rokem jsem si nedokázala představit, že se budu schopná s mužem jakkoliv intimně sblížit. Věděla jsem, že jsem svůj strach přiživovala až moc dlouho, ale bylo strašně těžké začít věřit druhému pohlaví. Raději jsem se opět začala schovávat za stránky knih a řešení menšího děsu odsouvala stranou. Jenomže tohle se nedalo odkládat donekonečna. Vlastně mě k prvnímu kroku nakopla Ema. Pokud se ona může otevřít druhým lidem, tak já můžu dát zase šanci chlapům.

Odtáhla jsem se, abych si mohla Oskara prohlédnout. Byl čerstvě oholený a na sobě měl šedou košili, která mu ladila k očím. Světle hnědé vlasy mu hravě trčely do všech stran – takový ten účes ála nečesal jsem se, ale v koupelně jsem nad tím ležérním rozcuchem strávil půl hodiny.

Neměla bych cítit vzrušení? Touhu? Měla bych se těšit z jeho společnosti, ale popravdě mě víc lákala vidina koupele než čas strávený s ním. Co to se mnou je? Přitom byl pěkný, chytrý a milý.

„Byly jsme s Tessou v knihovně,“ pokusila jsem se o úsměv, přičemž jsem roztržitě těkala pohledem po prázdné chodbě. Automaticky jsem si zastrčila pramen hnědých vlasů za ucho. Obvykle mě tohle gesto dokázalo uklidnit.

„Co máš v plánu teď?“ udělal krok mým směrem. Nervózně jsem se ošila. Nechtěla jsem ho pozvat k sobě do pokoje, ale přesně tohle očekával. Necítila jsem se na to. Bylo to mé útočiště a nebyla jsem připravená na… takovou návštěvu.

„Jsem unavená. Měla jsem v plánu napustit si vanu,“ přiznala jsem neochotně. Jemně mě pohladil po tváři. Bylo to hezké gesto, ze kterého sálala něha, ale se mnou to nic neudělalo.

Najednou se mi z toho chtělo brečet.

Tak dlouho jsem čekala, než jsem opět dala mužům šanci, a teď tady přede mnou stojí slušný kluk, celou dobu se ke mně chová jako gentleman, a já jsem jako ledová královna.

Žádný jeho dotek mi nedokázal rozproudit krev v žilách. Milá slova zůstávala pouhými slovy.

Zprvu jsem se bála. Nevěděla jsem, jak budu reagovat na blízkost muže. Čekala jsem, že budu strachy bez sebe, ale jak se ukázalo, kromě běžného ztuhnutí, které se dostavilo pokaždé, když se ke mně přiblížil chlap, to se mnou nic nedělalo.

Nic.

Prostě vůbec nic.

Pokaždé když Tessa mluvila o prvním polibku, popisovala vzrušení, které jí proudilo celým tělem. Tu magickou touhu, která předchází doteku…

„Mám pocit, že se mi vyhýbáš. Udělal jsem něco?“ zamračil se Oskar.

„Ne! Jen jsem byla duchem nepřítomná. Občas se v knize ztratím natolik, že zapomenu na reálné lidi,“ usmála jsem se omluvně.

Udělal krok dozadu, přičemž ze mě nespouštěl zkoumavý pohled. Snažila jsem se tvářit uvolněně, ale moc mi to nešlo. Navíc jsem knihu svírala tak pevně, až mi zbělaly klouby.

„Cítím z tebe odstup,“ prohodil rozvážně.

Sklopila jsem pohled k zemi. Nevydržela jsem se mu dívat do očí.

„Jdu na tebe moc rychle?“

Zakroutila jsem hlavou.

Povzdechl si. „Tak co se děje?“

„Nic. Doopravdy. Jen je to pro mě všechno nové.“

„Zítra?“ zeptal se nakonec.

„Ano. Můžeme jít na procházku,“ navrhla jsem.

„Uvidíme, jaké bude počasí. Dobrou noc.“

„Dobrou.“

Tentokrát jsem první krok udělala já. Letmo jsem ho políbila na rty. Rychle jsem se otočila k odchodu, než si všimne, jak jsem opět zrudla. Doufala jsem, že si na to zvyknu a nebudu vypadat jako rak při každém intimnějším doteku. Přitom to u ostatních vypadalo tak přirozeně. Polibek sem, polibek tam. A nikdo u toho nerudne jak přezrálá jahoda.

Ačkoliv jsem si dělala starosti, proč to se mnou po emocionální stránce nic nedělá, zároveň se mi hrozně ulevilo, že mě to neděsí. Konečně jsem začínala po letech temnoty vidět světlo.

Ztuhla jsem. O dveře mého pokoje seděl opřený nějaký muž a spal. Zmateně jsem se rozhlédla po chodbě. Nespletl se? Nebo ho někdo vyhodil? Tiše jsem se k němu přikradla, abych si ho mohla prohlédnout zblízka. Pohled mi skákal od neupravených hnědých vlasů k zavřeným očím. Neznala jsem ho. Pokud jsem mohla soudit podle pachu, který z něj byl cítit, odhadovala jsem, že s někým popíjel a po cestě ke svému pokoji usnul.

Každý smrťák měl přidělený vlastní pokoj s malou koupelnou. Pokoje byly vybavené poskrovnu, ale když jsme chtěli, mohli jsme si je dovybavit. Obvykle jsme si věci pořizovali ve světě smrtelníků – případně měnili mezi sebou. A pak se našli tací, kteří nenápadně odcizili nábytek ze společenských místností a doufali, že se na to nepřijde. Nechci jmenovat… ale ano, je to Ema.

„Ehm,“ zakašlala jsem nahlas. Odpovědí mi bylo zachrochtání. Zkusila jsem to ještě jednou.

Tentokrát oči otevřel. Dezorientovaně se na mě podíval a bylo na něm vidět, že se snaží vzpomenout si, co tady dělá. Pokusil se neohrabaným gestem upravit kostkovanou košili.

„Usnul jsi u mých dveří. Ráda bych se dostala do svého pokoje,“ prolomila jsem jako první ticho, které už začínalo být nepříjemné.

Koukal na mě jako na zjevení. Když se beze slova začal zvedat, znovu jsem si ho prohlédla. Vypadal tak na pětadvacet.

„Promiň. Moc se omlouvám. Čekal jsem tady dlouho a nakonec jsem usnul,“ vychrlil ze sebe, když se mu podařilo urovnat si vlasy.

Nechápavě jsem naklonila hlavu. „Čekal?“

„Promiň. Zapomněl jsem se představit. Robert.“ Napřáhl ke mně ruku.

„Anna,“ představila jsem se překvapeně.

„Já vím.“

Byla jsem čím dál zmatenější. „Ehm,“ začala jsem nervózně, „ty mě znáš?“ Znovu jsem ho sjela pohledem. Kdybych ho někdy potkala, pamatovala bych si to. Pochybuju, že bych na hypnotický pohled těchhle modrošedých očí dokázala zapomenout.

„Ne, ale máme společného přítele. Nathana. Já jsem tady relativně nový a tak nějak… se v tom plácám. Moje mentorka není moc nápomocná, a když jsem Nathanovi řekl, o koho jde, poslal mě za tebou.“ Nejistě se na mě podíval. U všech bohů! Prosím, ať neřekne to jméno. „Jde o Serenu.“

On ho prostě musel říct.

2. kapitola

Anna

Ačkoliv jsem si uvědomovala tíživé ticho, které se mezi námi rozprostřelo, nebyla jsem schopná cokoliv říct. Jediné, na co jsem myslela, byla ta bestie – Serena.

Dlouho jsem na ni už nepomyslela, takže z nečekaného oživování vzpomínek jsem nebyla zrovna nadšená. Rozhodla jsem se, že ji nechám jednou pro vždy za sebou. Nejenže to nebyla dobrá mentorka – smrtka, která měla na starost nového člena našeho cechu –, ale nebyla ani dobrý člověk. Byla to sobecká potvora, která s radostí každého využila a potom ho odkopla. Nechápala jsem, jak jí mohl být přidělen další nováček. Copak pro to nejsou nějaká kritéria? Kdyby mentory určoval koven, byla jsem si jistá, že by Serenu rozhodně nevybral.

Třeba taková Ema. Ta by byla výborný mentor, i když to popírá. Skvělým důkazem jsem já nebo Tessa. Nevím, kde bych byla, kdybych ji tehdy v knihovně nepotkala. Pravděpodobně bych byla ještě schovaná v nějakém rohu a snažila se ze všech těch pocitů nezbláznit. Být empatičkou je náročné. A ze začátku to bylo přímo nesnesitelné. Všem jsem se vyhýbala. Nedokázala jsem zpracovat jejich pocity a brzo jsem se v nich začala topit.

„Ahaaa,“ protáhla jsem nakonec vyčerpaně.

„Koukám, že v nás zanechala stejné pocity,“ pousmál se.

„Někteří lidi se nikdy nezmění,“ poznamenala jsem zachmuřeně.

„Taky tě sem dovedla a pak tě de facto odkopla?“

„Jo, to je její výuková metoda. Zavede tě před dveře tvého pokoje, kde ti řekne, že jsi mrtvý, a nechá tě tam.“ Zemřít a stát se smrtkou je už samo o sobě dost náročné na psychiku, ale když máte neschopného mentora, je to zničující.

Nikdy nezapomenu, jak jsem se se Serenou přemístila před Ruiny. Cítila jsem zmatek. Strach. Úzkost. A úžas. Ačkoliv můj nový domov vypadal jako zřícenina, dokázal svojí velkolepostí vyrazit dech. Nebylo pochyb, že stojím před výjimečným místem.

O to větší překvapení mě čekalo uvnitř. Žádné polorozpadlé zdi nebo propadající se podlahy. Místo pohledu na otevřené nebe se mi nad hlavou klenuly vysoké stropy a obrovskými gotickými okny dovnitř pronikalo jasné světlo. Nikdy jsem neviděla nic majestátnějšího. Takhle určitě vypadaly gotické hrady v době největší slávy.

Teprve až schodiště vedoucí do horních pater mi zmrazilo úsměv na tváři. Určitě bylo velmi staré a na první pohled působilo nádherně, ale když jste se podívali pořádně, všimli jste si, že na reliéfech jsou zobrazeni kostlivci, kteří nemilosrdně berou lidem život.

„S milionem otázek,“ dodal.

Tentokrát jsem si ho zkoumavě začala prohlížet já. Kromě toho odéru, který jsem z něj cítila, mi byl sympatický. Byl vyšší než já, ale na tom nebylo nic divného. Když měříte sto šedesát centimetrů, málokdo je menší než vy. Měl upřímný úsměv a pohled, který mě nutil ošívat se. Donutila jsem se odtrhnout oči od vyrýsovaných svalů na rukou a místo toho se pro změnu soustředit na jeho problém.

„Trochu jsme se s Nathanem napili. Potřeboval jsem vypustit páru,“ vysvětlil, když si všiml mého pohledu. Do tváří se mi vkradla červeň.

„To chápu,“ přitakala jsem rozpačitě. „Moc se omlouvám, ale dneska toho mám vážně dost a asi bych se už nesoustředila…“

„Nemyslel jsem hned. V první řadě jsem se chtěl jenom zeptat, jestli by ti to nevadilo, a když ne, tak bychom se domluvili na někdy jindy.“

„Tak třeba pozítří?“ navrhla jsem. Sice jsem z toho všeho měla smíšené pocity, ale raději to řešit dřív než později. Moc dobře jsem si pamatovala, jak jsou tady začátky náročné. Zejména se Serenou. Zajímalo by mě, jestli se vůbec obtěžovala s vysvětlováním základních věcí.

„Super. Děkuju. A kde mám čekat a v kolik?“ Bylo na něm vidět, že se mu ulevilo. Jakmile z něj opadla nejistota, začal si mě zevrubněji prohlížet. Když mi pohledem doputoval až k tmavě hnědým očím, rty mu rozvlnil lehký úsměv.

„No, to bude taky záležet na tom, kolik budeme mít práce,“ zamyslela jsem se nahlas a v duchu se modlila, abych alespoň zítra měla klid od sbírání duší. „Máš telefon?“ dodala jsem nepatrně vyšším hlasem. Snažila jsem se soustředit na konverzaci, a ne na šedivé oči, které mi lenivě zkoumaly obličej.

„Ne.“

„Zatím to necháme na poledne a sraz bude tady? Mezitím ti zkusím obstarat mobil, abychom se věčně nenaháněli.“ Doufala jsem, že Tibor má ještě nějaké volné. Poslední dobou moderní technice přichází na chuť čím dál tím víc smrťáků a Tibor je náš hlavní ajťák – pokud si dobře vzpomínám na ten správný výraz.

„Děkuju.“

„Ještě za nic neděkuj. Nemůžu ti nabídnout víc než slova a společnost,“ pokrčila jsem ledabyle rameny.

„I to je víc, než si zasloužím,“ usmál se a galantně se uklonil. Na chvíli mi to vzalo dech. Probudilo to ve mně vzpomínky na staré časy.

„Nešaškuj,“ zasmála jsem se tiše, abych tím zakryla náhlé rozpaky. Bylo zvláštní vidět po tak dlouhé době poklonu, i když byla myšlena jen z legrace.

„Myslím to vážně, ale teď už bych měl asi jít. Začínám cítit sám sebe a to není dobré,“ protočil oči. „Budu se těšit,“ dodal.

„Zatím,“ zamávala jsem na rozloučenou a rychle za sebou zabouchla dveře do pokoje. Unaveně jsem se svezla po zdi a nevěřícně zůstala koukat před sebe.

Dnešek se opravdu vyvinul jinak, než jsem předpokládala.

* * *

Připadalo mi, že jsem něco slyšela. Nevěděla jsem, jestli ten zvuk byl součástí snu, nebo se něco skutečně pohnulo v pokoji. Opatrně jsem se přetočila na druhou stranu a zaposlouchala se. Nic jsem nezaslechla.

Ale viděla.

Někdo se mi blížil k posteli. Prudce jsem se posadila.

„To jsem já,“ ozvalo se kousek ode mě. Trvalo tři údery srdce, než jsem se vzpamatovala. Ema.

„Ty mi dáváš,“ svalila jsem se zpátky na záda.

Tiše přešlapovala u postele a očividně přemýšlela, jak zformulovat prosbu. Už už jsem ji chtěla toho trápení ušetřit, ale přece jen mě docela vylekala, takže jsem se rozhodla ji maličko potrápit.

„Promiň, že jsem tě vyděsila, ale nemohla jsem se ti dovolat, a když jsem klepala, nikdo neodpovídal,“ začala rychle drmolit. „Eskar musel zase pryč, Tessa taky sbírá… a Erik je, no… hm… passé… Mohla bych ti dělat společnost? Jestli ti to teda nevadí?“ dokončila jedním dechem.

„Víš, že jsi vždycky vítaná,“ řekla jsem po delší odmlce a plně si uvědomovala, že je Ema s každou další vteřinou čím dál nervóznější. Bylo fascinující sledovat, jak tady tahle sebevědomá holka přešlapuje z nohy na nohu a nedokáže přiznat, že se bojí. Trhalo mi srdce sledovat, jak bojuje se svými nočními můrami způsobenými regenerací, ale kromě své společnosti a slov jsem jí nemohla nijak pomoct. Alespoň že už noční děsy neměla tak často.

„Dík. Mám tu někde matraci?“ zeptala se zcela zbytečně, protože o ni vzápětí zakopla. „Už jsem ji našla.“ Chvíli se ozývalo jenom šustění peřin protkané tichými nadávkami.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se po dalším přívalu sprostých slov.

„Jo, promiň. Zase mi vyjely drápy, takže se snažím nerozpárat peřinu.“

„Myslela jsem, že už se ti to daří ovládat.“ Občas jsem byla za svoji schopnost empatie ráda. Ano, někdy to bylo strašně vyčerpávající, ale už jsem se naučila vystavět si v mysli zeď, která bránila průchodu emocí ostatních, takže jsem na tom byla v porovnání s Emou skvěle.

Ema byla ferat, dokázala se vcítit do zvířat. Takhle to zní jako dobrá schopnost, ale minulý rok se jí začala rozvíjet a dávala jí pěkně zabrat. Bohužel spouštěčem jejích proměn byly často emoce a Ema je známá tím, že všechno poctivě potlačuje a celkově nedokáže pracovat s pocity. V tomhle jsem Eskara – člena kovenu, který byl pověřen dohledem nad jejími schopnostmi a nakonec se stal jejím partnerem – obdivovala. S Emou to občas bylo těžké.

„Většinu času ano, jenomže poslední dobou jsem špatně spala a zjistila jsem, že čím víc jsem unavená, tím míň ovládám své schopnosti,“ povzdechla si.

Cítila jsem, jak se mi z úst dere otázka ohledně nočních můr, ale zavčas jsem ji zastavila. Pochybuju, že o tom chce mluvit. Zejména když se jí na to teď ptá každý.

„Dneska taky nemám zrovna klidný spánek,“ přiznala jsem po chvíli váhání.

„Jak to?“

Pověděla jsem jí o Robertovi. Během vyprávění nic neříkala a zůstala zticha i potom, co jsem jí všechno vylíčila. Chvíli jsem se bála, že usnula.

„Sereniny zvyky nijak komentovat nebudu, protože jak jsi zmínila, ta se nikdy nezmění. Co se týče Roberta, nevěřím, že by ho za tebou Nathan poslal, kdyby si myslel, že je to nějaký blbec. Podle všeho to bude slušný chlap. A v neposlední řadě bych se vůbec nebála, že mu špatně poradíš. Umíš naslouchat a objektivně radit. Bude to v pohodě… možná až na jednu věc,“ zasmála se tiše.

„Asi nechápu, na co narážíš,“ přiznala jsem po chvilce přemýšlení.

„Říkala jsi, že Oskar je občas žárlivý, a pochybuju, že si nevšimne, když se kolem tebe začne motat jiný muž. Chlap, který je podle tvého popisu sympaťák s dobrou figurou a krásnýma očima…“ To už se mi opírala o postel a pochechtávala se.

„Oskar to pochopí.“

„Jo, jo. Oni to vždycky chápou,“ smála se dál.

„Ty ho neznáš, tak jak to můžeš vědět?“ zamračila jsem se.

„Tak mi ho představ,“ pokrčila rameny.

Zaúpěla jsem. Ema byla sice fajn, ale někdy byla nevypočitatelná a jeden nikdy nevěděl, co vypustí z pusy. Stejně jako Tessa.

„Neboj, drápky nechám zatáhnuté,“ mrkla na mě.

„Jsme spolu teprve chvíli. On mi své přátele taky ještě nepředstavil. Navíc se trochu bojím, že se na něj s Tessou vrhnete.“

„Anno, nikdy bych mu neřekla nic, co by tě nějak ztrapnilo nebo očernilo. A jestli ti na tom tak záleží, tak slibuju, že si do něj ani jednou nerýpnu, a věřím, že Tessa taky ne.“

„Nebojím se, že byste mě ztrapnily. Jde spíš o to… já nevím,“ rozhodila jsem rukama. „Je to divný. Nedokážu si představit, že bych vám ho měla formálně představit jako přítele. Nebo ho začlenit do našeho kolektivu.“

„Jestli se na to necítíš, tak to nedělej. Přijde to samo. Byl to jenom návrh.“

„Zatím ještě ne.“

„Dobře.“

Ráno přišlo nesnesitelně brzo. Připadalo mi, že jsem spala půl hodiny, přitom telefon ukazoval půl desáté. U Emy se nedalo mluvit o spánku, ale spíš o kómatu. Spala jak zabitá a ani mobil, který jí vyhrával už pět minut, ji nedokázal vzbudit. Chvíli jsem se pokoušela zvonění ignorovat, ale nakonec jsem to vzdala. Vzala jsem polštář a přetáhla s ním Emu po hlavě.

„Hm,“ zabručela a pootevřela jedno oko. Trvalo celých deset vteřin, než si všimla, že tady něco hraje. Dalších třicet přemýšlela, co to je. A pak jí to konečně došlo. Neohrabaně se natáhla po telefonu a típla to.

„Kdo ti volal?“ zívla jsem.

„Nevím. Mám ještě slepené oči,“ broukla rozespale. „Kolik je hodin?“

„Půl desáté.“

„A jéje,“ hlesla po chvilce přemýšlení.

„Co je?“

„V devět jsem měla být nastoupená v hale,“ zabručela.

„Co tam?“

„Cvičení s Lucienem,“ zasténala, zatímco vytáčela jeho číslo. „No jasně, že to nebere.“

Dřív než jsem jí stihla poradit, aby se co nejrychleji převlékla a šla za ním, ozvalo se klepání. Překvapeně jsme se na sebe podívaly.

„Oskar má přijít takhle brzo?“

„Ne,“ zakroutila jsem hlavou a dál zamyšleně pozorovala dveře, jako kdyby mi měly prozradit, kdo se za nimi ukrývá.

„Emo, vím, že tam jsi.“

Emě to došlo rychleji než mně. Prvně jsem si myslela, že je to Eskar, ale tenhle hlas byl melodičtější.

Lucien. Nejspíš mu došlo, u koho byla Ema přes noc. Spávalo se jí líp, když měla společnost. Většinou byla s Eskarem, ale když sbíral nebo měl moc práce v kovenu, byla buď u Tessy nebo u mě.

Zkoprněla jsem v půlce pohybu, neschopná jakkoliv zareagovat. Byla jsem jen v tričku a kalhotkách.

„Kruci,“ zavrčela tiše Ema a prosebně na mě zamrkala.

„No, na mě se nedívej!“

„Mám si tam pro tebe dojít?“ zeptal se výhrůžně Lucien zpoza dveří. Jen to ne! Hodila jsem na ni jeden ze svých vražedných pohledů. Představa, že Lucien vtrhne do pokoje, mi rozbušila srdce.

„Vždyť už jdu,“ zavolala dostatečně nahlas Ema, aby to slyšel i Lucien. Rozespale se začala soukat do trička. Takhle za denního světla jsem musela uznat, že vypadala unaveně. Kruhy pod bouřkově modrýma očima měla tmavší než obvykle, a když si natahovala kalhoty, připadalo mi, že ji bolí svaly. Začínala jsem pochybovat o tom jejím cvičení s Lucienem. Věděla jsem, že už je jí líp a neměla by úplně zakrnět, ale zase by to neměla přehánět. Minulý rok začala trénovat s Lucienem a Eskarem. Tímhle způsobem jí pomáhali vypustit trochu potlačovaného vzteku, ale věřím, že kdyby Eskara požádala, určitě by přišel i na jiné řešení.

Znala jsem ji. Ona nepřizná, že je k smrti vyčerpaná. Řekne jen: Jsem unavená.

„Nechceš raději dneska zůstat se mnou?“ vyhrkla jsem v okamžiku, kdy stála u dveří.

„Nemáš rande s Oskarem?“

„To můžeme odložit na později.“

Přejela mě zvídavým pohledem. „Něco mi uniká?“ nadhodila zamyšleně.

„Pořád tady jsem,“ připomněl se za dveřmi Lucien.

„Já jen, že vypadáš unaveně. Můžeme si dneska udělat odpočinkový den,“ navrhla jsem.

„Anno, neboj se. Nepřeháním to. Moc dobře vím, že zatím nemůžu jet na sto procent.“ A ví to i Lucien? pomyslela jsem si. Připadalo mi, že je k nezastavení.

„Dobře. Já jen, že kdyby sis to rozmyslela…“

„Vím, kde tě najít,“ dořekla a mrkla na mě.

„Ahoj, An…“ ozval se z chodby Lucien, ale Ema za sebou zabouchla dveře, takže nestihl větu dokončit.

Pobaveně jsem zakroutila hlavou.

To je teda dvojka.

3. kapitola

Ema

„Zhyň, mrcho, zhyň,“ přečetl Lucien zmateně nápis na mých dveřích.

„Mám něco rozjednaného, toho si nevšímej. Jen se převleču a můžeme jít,“ mávla jsem nad tím rukou. Lucien ignoroval moji poznámku a dál zkoumavě prohlížel nápis.

„Páni. Čím je to napsané? Nejde to dolů,“ řekl uznale.

„Nejde? Nepovídej,“ ujelo mi sarkasticky. Jedno jsem té potvoře musela nechat. Mstít se uměla. „Neptej se,“ zaprosila jsem vyčerpaně. Tohle byla čistě moje věc.

Vytáhla jsem ze skříně první tričko a legíny, které mi přišly pod ruku, a rychle se zavřela do koupelny. Přiznám se, že když jsem se spatřila v zrcadle, trochu jsem se lekla. Vypadala jsem jako zombie. Ráda bych si namlouvala, že je to nelichotivým světlem, které skrz okno dopadalo do malé koupelny, ale musela jsem uznat, že vypadám příšerně.

„Emo, žiješ?“ ozval se znuděně Lucien.

„Jo, jen mi dej chvilku!“

„Ví o tom nápisu Eskar?“

Kristova noho! Pět minut klidu. Víc nechci. Zasloužila jsem si to. Tři dny jsem sbírala duše, a když jsem se včera večer vrátila do Ruin, tvrdě na mě dopadla únava.

Zdálo se mi, že je Lucien v posledních dvou týdnech k nezastavení. Tedy on byl takový vždycky, ale začínalo to být moc extrémní i na něj. Bohužel se pohybuju v jeho blízkosti, takže to zčásti odnáším.

„Zatím ne. Nemluvila jsem s ním.“

„Víš, kdo to byl?“ zeptal se zvědavě, když jsem vyšla z koupelny. Zrovna jsem si stahovala do culíku neposedné hnědé vlasy, aby mi během cvičení nepadaly do očí.

„Jo.“

„A řekneš mi to?“

„Ne,“ usmála jsem se sladce. „A dřív než mi tady začneš dávat přednášku o tom, že bych si měla dávat pozor, tak ti prozradím, že se jedná o nevinný spor, který mám pod kontrolou. Takže není důvod k jakýmkoliv obavám.“ Kupodivu jsem ani nelhala. Byla to vážně malichernost. Přesto mě rozčílila.

„Proč mě to neuklidňuje?“

„Můžeš alespoň na chvíli přestat máchat rukama?“ požádala jsem ho už maličko podrážděně cestou do posilovny, která se nacházela ve sklepení. Nejraději bych zatočila doprava a zamířila tak k bazénu a lázním, které zabíraly velkou část sklepních prostor. Bylo to tam úžasné. Doslova se tam zastavil čas. Staré sloupy sahající až k vysokým stropům a ve druhém patře balkóny s rekreačními křesly. Všechno v antickém stylu se stylovou fontánkou před lázeňským areálem.

Jenomže Lucien měl na obličeji soustředěný výraz, který se mi vůbec nelíbil. Když rozpřáhl ruce, málem mi jednu vrazil. Naštvaně jsem uskočila a skoro narazila do jednoho z brnění, která tady překážela na každém rohu.

„Protahuju se,“ pokrčil rameny a pokračoval dál.

„Ne, neprotahuješ.“ Chytla jsem ho za ruce a přimáčkla mu je k tělu. „V poslední době nevydržíš chvíli v klidu. Děje se něco?“ zeptala jsem se zcela vážně. Překvapeně se na mě podíval, neschopný slova. Dokonce se zapomněl i hýbat. Nejspíš ode mě nečekal tak osobní otázku.

„Proč by se mělo něco dít?“ podivil se. Pěkný pokus, ale moc dobře poznám, když někdo nechce mluvit o pocitech.

„Dívej, nechci, aby sis tady vyléval srdce, jestli nechceš. Jen jsem se snažila říct, že kdyby se něco dělo, můžeš mi to říct, protože jestli máš i do budoucna v plánu tohle smrtící tempo, tak se brzo odrovnáš.“

„Cvičením se odreagovávám. To je vše.“

„Dobře. A co se odreagovat nějak jinak?“

„Rád cvičím,“ trval si dál na svém.

„To vidím, ale přece tě musí bavit i něco jiného? Co ještě rád děláš?“ Doopravdy mě to zajímalo. Moc jsem toho o tomhle vysokém tmavovlasém členu kovenu nevěděla. Když jsem nad tím tak přemýšlela, vždycky jsem ho viděla buď cvičit, běhat nebo trénovat boj. Musí mít i nějaké jiné klidné koníčky.

Nepatrně naklonil hlavu na stranu a zadumaně přimhouřil temné oči, které v tomhle světle vypadaly skoro černé.

„Tobě se dneska nechce posilovat, co?“

Neměl ani tušení. Nešlo o to, že jsem byla celá rozlámaná. Ve sklepení byla v tuhle roční dobu docela zima. Studený vzduch, který jsem byla nucena vdechovat, ve mně probouzel nepříjemné vzpomínky na regeneraci. To je taky koneckonců důvod, proč jsme v zimě neběhali venku. Nedokázala jsem nasát ledový vzduch, aniž by se mi bolestně stáhly plíce. V posilovně byla sice taky zima, ale dalo se to vydržet a čím častěji jsme tam chodili, tím to bylo lepší. Dneska jsem se na to ale necítila.

„Neodváděj řeč jinam. Tak co? Zalenošíme. Co ty na to?“ navrhla jsem nadšeně.

Nejistě mě pozoroval. Ačkoliv z jeho postoje bylo znát napětí, cítila jsem ve vzduchu naději na klidné dopoledne.

Autoritativně se nade mnou tyčil a na tváři se mu objevil neutrální výraz. „Co to ve tvém pojetí znamená?“ Zkřížil si na hrudi svalnaté ruce. Byl skoro stejně vysoký jako Eskar akorát o něco útlejší. A mrštnější. Viděla jsem je spolu bojovat. Sice se Eskarovi nemohl rovnat silou, ale díky hbitosti byli rovnocennými soupeři.

„Můžeme si pustit film a dát si něco dobrého k jídlu.“

„Filmy mě moc nebaví,“ začal odporovat, ale marně. Už jsem ho otočila a tlačila před sebou zpátky do svého pokoje. V duchu jsem vesele zamávala tmavému sklepení, které takhle po ránu působilo dokonce ospaleji než já. Louče vrhaly na kamenné zdi lenivé stíny a dodávaly tak podzemí pochmurnou atmosféru.

„Můžeme jít do obchodu a…“

„…nejsem ženská, nakupování mě nebaví.“

„Nechal bys mě laskavě domluvit? Chtěla jsem říct, že bychom šli do obchodu a tam koupili barvu na dveře. Pustili bychom nějaký film, přetřeli ten nápis a k tomu si dali něco dobrého k jídlu.“

„To by asi šlo,“ souhlasil neochotně. Vítězoslavně jsem ho poplácala po širokých zádech a v mysli se už začala opájet představou klidného dne plného jídla.

Byla jsem si jistá dvěma věcmi.

Bylo ráno.

A ten, kdo zvracel v mé překrásné koupelně, byl Lucien.

Poslední věc, kterou jsem si pamatovala, byl kebab. Nic víc. Ani netuším, kde jsme k němu přišli. Hlava mi třeštila a v puse jsem měla jak na Sahaře. Nepamatovala jsem si, kdy naposledy jsem se takhle zřídila. Nerada jsem nad sebou ztrácela kontrolu, takže jsem se podobným stavům snažila vyhýbat. Jediné, co mě uklidňovalo, byly dávivé zvuky z koupelny, které prozrazovaly, že je Lucienovi hůř než mně. To má za to, jak mě poslední rok dřel z kůže.

Vzápětí jsem uslyšela šouravé kroky.

„Nenávidím tě,“ sdělil mi skrze stisknuté zuby.

„Alespoň víš, jak se cítím po tvém tréninku,“ zaskuhrala jsem a konečně se mi podařilo otevřít oči. Připadalo mi, že mě to světlo chce zabít. Lucien se sesunul na postel a dlouze si povzdechl. Nenamáhal se upravit si pomačkané triko ani vlasy, které se mu uvolnily z ležérního culíku.

Potom jsem uslyšela doopravdy zvláštní zvuk a další kroky. Donutila jsem se zvednout hlavu, abych zjistila, co to tady tak… zacinkalo? Zašustilo? Co to sakra bylo?

Zaraženě jsem zůstala koukat na Eskara, který právě odhrnul závěs z korálků, který jsem měla místo dveří. Nevěřícně jsem pohledem těkala z korálků na Eskara.

„Kde mám ksakru dveře?“ hlesla jsem bezradně, zatímco jsem se snažila přimět otupělou mysl spolupracovat.

„S tou barvou to včera nevyšlo, tak jsme se domluvili na provizorním řešení,“ vysvětlil mi Lucien s obličejem zabořeným do polštáře a nehnul se ani o píď.

„Eskar.“ Strčila jsem do něj a nevinně se usmála na svého milého, který momentálně moc mile nevypadal. Rozložitá postava zabírala celý prostor dveří a zatnutá čelist hovořila o jeho snaze udržet podráždění pod kontrolou.

„Ten by mě tady zrovna takhle vidět nemusel. Poslední dobou je nějaký popudlivý,“ uchechtl se Lucien.

„Na to už je asi pozdě,“ sykla jsem mu do ucha a tentokrát ho pořádně nakopla do stehna.

„Já s ní nespal. Přejedl jsem se a usnul,“ vyhrkl jedním dechem Lucien a převrátil se na záda. „Mně je fakt špat…“

Eskar dvěma kroky překonal místnost a vytáhl stále ještě zeleného Luciena na nohy.

„Co to tady vyvádíte?“ zeptal se nebezpečně klidným hlasem, i když přimhouřené zelené oči prozrazovaly úplně jiné emoce.

Při tom pohledu jsem se ošila. Eskar byl žárlivý. To jsem sice věděla, ale vidět ho stát v dominantní pozici nad jeho přítelem ve mně vyvolalo řadu pocitů a přes neustále zvonící zvony v hlavě jsem nevěděla, na jaký z nich se soustředit.

„Jen jsme si udělali odpočinkový den,“ podařilo se mi ze sebe nakonec vysoukat, a dokonce jsem se i posadila.

„Vypadáte opravdu odpočatě,“ poznamenal kousavě. Sebrala jsem zbytek svých sil a došla k Eskarovi, abych ho přiměla Luciena pustit. Jakmile jsem se dotkla svalnaté paže, rozechvěla jsem se. Bylo tak strašně těžké zůstat klidná, když jsem pod prsty cítila horkou kůži.

„Donutila mě jíst to samé, co jedla ona. Nechápu, jak to její žaludek může zvládat,“ postěžoval si Lucien, který ignoroval Eskarův rozzuřený výraz.

„Tobě není blbě z pití? Mně je špatně z alkoholu,“ zamračila jsem se a přitom ignorovala teplo, které se mi rozlilo do celého těla. Cítila jsem, jak Eskarova paže ztuhla.

„Jak se ukázalo, ty nezvládáš chlast a já jídlo,“ protočil panenky Lucien.

„Obvykle pití zvládám, ale asi jsem byla přetažená a málo najedená,“ přemýšlela jsem nahlas.

„Málo najedená? Vyjedli jsme snad všechny zásoby v Ruinách! Za celou svoji existenci jsem se tak nepřejedl!“ rozhodil Lucien nevěřícně rukama.

„Vnímá mě tu vůbec někdo?“ zavrčel podrážděně Eskar, zatímco těkal očima ze mě na Luciena a zase zpátky.

„Promiň. Bolí mě hlava a snažím se dát myšlenky dohromady,“ zamumlala jsem omluvně a konečně mu začala věnovat plnou pozornost. Slušelo mu to. Tmavé kalhoty mu seděly jako ulité a mikina zvýrazňovala každý sval, který se schovával pod napnutou látkou. Bohužel to samé se nedalo říci o mně. Na sobě jsem měla ještě legíny a triko ze včerejška, které bylo už pomačkané, a byla jsem si víc než jistá, že nevoním tak hezky jako právě vykoupaný Eskar. Cítila jsem z něj sprchový gel s výraznou kořeněnou vůní.

„A já potřebuju něco na zažívání.“ Lucien se otočil k odchodu, ale Eskar ho chytil za triko a přitáhl zase zpátky k sobě.

Kdyby mi minulý rok někdo řekl, že se nade mnou budou v mé ložnici tyčit dva členové kovenu, vysmála bych se mu do obličeje. Nikdy jsem koven nevyhledávala. A i kdybych ho z nějakého důvodu musela kontaktovat, rozhodně bych nešla za mohutnými muži, kteří vás dokážou pohledem přimrazit na místě. Na první pohled z nich šel strach. Byli urostlí, vysocí a vyzařovala z nich autorita, která vás nutila klopit oči k zemi. Když jste je ale poznali blíž, zjistili jste, že nejsou zdaleka tak hroziví, jak se tváří… alespoň většinou.

„Nikam. Nejdřív si vyjasníme jednu věc. Už nikdy tě nechci najít v její posteli. Rozumíš?“ ujistil se Eskar, přičemž z přítele nespouštěl oči.

Cítila jsem se hrozně. Nechtěla jsem, aby se na něj Eskar kvůli mně zlobil. Zejména když jsem za situaci, ve které se ocitl, mohla já.

„On za nic nemůže. Byl to můj nápad vypustit trochu páry. A dřív než poznamenáš něco sarkastického, tak ano, bylo to doopravdy potřeba. Pokud jde o to, že ležel na mé posteli, můžeš zůstat klidný. Sotva sebou na ni plácl, už jsi stál ve dveřích. Do té doby zvracel v koupelně. Ne, ne, ne,“ vztyčila jsem výhrůžně prst, když jsem si všimla, jak se nadechuje ke slovu, „ještě jsem neskončila. Pamatuju si na náš rozhovor o Erikovi a vím, co se chystáš říct, ale tohle opravdu nikdo neplánoval. Kdybych s někým chtěla spát v posteli, byl bys to ty a ty to víš! Takže si tohle melodrama po ránu odpusťme,“ řekla jsem rázně a přitom doufala, že jsem moc nezčervenala. Nebyla jsem zvyklá mluvit takhle otevřeně před Lucienem. Nebo o pocitech.

„To bylo krásné,“ posteskl si Lucien a chytil se za srdce. Už teď jsem svých slov litovala. A pak se ostatní diví, proč nerada říkám, co cítím.

„Bylo, ale to nic nemění na faktu, že ty už jí do postele nepolezeš.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Lucien a vzápětí se otočil na mě. „Už vím, co Erik myslel tím, že byl příjemný jak osina v zadku, když ho tady našel,“ zašeptal a přitom ukázal na mračícího se Eskara.

Povzdechla jsem si. Občas mi připadalo, že nemá pud sebezáchovy. Dokonce i já jsem poznala, že teď není vhodná chvíle na provokaci.

„Ještě nějaká rádoby vtipná hláška předtím, než ti jednu vrazím?“ Eskar nebezpečně přivřel uhrančivě zelené oči, ale z jeho postoje jsem vycítila, že už se trochu uklidnil.

„Uvidíme se později,“ oznámila jsem Lucienovi a vystrčila ho ze dveří… teda z korálků… do korálků? Tohle budeme muset sundat. Když opomenu fakt, že to vypadalo hrozně, bylo to i nepraktické. Chudák Lucien se z toho nemohl vymotat.

„Bolí mě hlava,“ postěžovala jsem si, jakmile Lucien zmizel, a přitiskla jsem se k Eskarovi. Dokud jsem to neudělala, nedošlo mi, jak moc jsem ho u sebe potřebovala. Vdechla jsem mužnou vůni. Cítila jsem chladný ranní vzduch. Dlouze, zmučeně vydechl, ale vzápětí mě k sobě přitiskl takovou silou, až mi na chvíli vyrazil dech. Uvědomovala jsem si každý centimetr, kde se naše těla dotýkala. Mozolnaté ruce mi putovaly po zádech a nutily mě zatínat rozechvělé svaly. Bylo děsivé, s jakou intenzitou jsem na něj reagovala. Myslela jsem si, že se po několika měsících nabažím jeho doteků, ale stačilo jedno letmé přejetí po holé kůži a rozum za sebou zabouchl dveře.

„Občas mi připadá, že zkoušíš moji trpělivost,“ zamručel mi do rozcuchaných vlasů.

„Možná bys s tou přehnanou žárlivostí mohl něco dělat. To tě nenapadlo?“

„Tohle není žárlivost, ale pud. Má to v sobě každý muž,“ začal vysvětlovat, ale zastavila jsem ho. Podobnou debatu jsme už jednou vedli. Kvůli Erikovi. Mému mentorovi, který mi je zároveň nejlepším přítelem – jistě chápete, že Eskar by ocenil spíš nejlepší přítelkyni. Zejména když byl Erik vysoký blonďák s širokými rameny a zářivě modrýma očima.

„Dobrá. Dobrá. Nebudu se tu s tebou hádat, když můžeme dělat úplně jiné věci.“ Na tváři se mi objevil uličnický výraz, díky kterému mu hladově potemněly oči.

„Nebolí tě hlava?“

„No jo, vlastně,“ zatvářila jsem se rádoby zamyšleně, „takže to bychom si asi měli lehnout a já bych ti mezitím vyprávěla, co bychom všechno mohli dělat, kdyby mě hlava nebolela. Co ty na to?“

Tiše zavrčel a jedním rychlým pohybem mě hodil na postel. „Ty jsi hrozná potvora,“ zašeptal mi do ucha, když si na mě lehl.

Cítila jsem, jak mi teplá dlaň zajela pod triko. Slastně jsem zapředla a přejela mu prstem po několikadenním strništi, které zvýraznilo jeho plné rty. Nedočkavě jsem pootevřela ústa, ale místo polibku jsem se dočkala nesouhlasného odkašlání. V první chvíli jsem si myslela, že se mi to jenom zdálo, ale ozvalo se to znovu.

„Ehm! Mohli byste to laskavě dělat za zavřenými dveřmi?!“ sykl pohoršeně ženský hlas z chodby. Zmateně jsem otočila hlavu, ale zahlédla jsem jenom mizící cop.

„Korálky. Fakt dobrý nápad, Luciene,“ povzdechl si Eskar a k mému zklamání se zvedl. „Dneska na pohoršování společnosti nemám náladu. Nepřesuneme se ke mně? Tam mi, doufám, dveře zůstaly?“

„Ráda bych ti řekla, že ano, ale vzhledem k tomu, že si toho ze včerejška moc nepamatuju…“ pokrčila jsem nevinně rameny. Čekala jsem na nějakou ironickou poznámku, ale žádná nepřišla. Místo toho se mu na obličeji objevil potutelný úsměv. „Proč se tak usmíváš?“ nechápala jsem.

„Kdyby mi někdo před rokem řekl, že se budu bát, že mi nějaký jiný ferat dal místo dveří závěs z korálků, poklepal bych si na čelo, jestli je normální. Ale teď? Teď se fakt bojím,“ ztišil zlověstně hlas.

„Moc vtipné.“ Chtěla jsem mu dát pěstí do ramene, ale elegantně uhnul, přičemž po mně nezapomněl střelit vševědoucím pohledem. „Jednou se trefím,“ varovala jsem ho.

„To tvrdíš už rok.“

Odhodlaně jsem našpulila rty, ale nic jsem na to neřekla. „A prý že já jsem provokatér.“

„Líbí se mi, když jsi navztekaná,“ povytáhl pobaveně koutek úst.

„K čertu s tebou, ženská!“ zavrčel a přehodil si mě přes rameno. Překvapeně jsem vyjekla, a dřív než jsem si stihla zanadávat, už mě pronášel skrz korálky. Fuj. Tohle musí vážně co nejdřív pryč.