Silvester Lavrík

Zu

česi, čítajte

svazek 8

Tento projekt byl realizován za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikací (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentují názory Evropské komise

a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Tato kniha vyšla

s finanční podporou Komisie SLOLIA,

Literárne informačné centrum, Bratislava.

Obsah

Pejo 17

Bartabas 279

Zu 375

Silvester Lavrík

Zu

Ze slovenského originálu Zu

přeložil Silvester Lavrík

V roce 2015 jako osmý svazek edice

současné slovenské prózy Česi, čítajte

a svoji 314. papírovou a 7. elektronickou publikaci 

vydalo nakladatelství

Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

Redakce Lenka Brodecká

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-112-8 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-163-0 (eBook)

Livrejovaný recepční hotelu Grand v Tatranské Lomnici do pokoje přivedl malou nervózní ženušku. Ona to byla, kdo tělo našel. Pokojskou je tady už čtyřicet let. Ne. Něco takového nepamatuje. Otevřela si služebním univerzálem. Recepční jí dal seznam pokojů, které hosté do dvanácti uvolnili. Tak to žádá hotelový řád. Pokoj č. 326 byl na seznamu taky.

Byl tenhle pokoj na seznamu uvolněných?

Vždyť vám to říkám.

Ano. Jo.

Pokojská vstoupila, aby pokoj uklidila. Převlékla postel. Vypucovala sanitu. Všechno uvedla do bezvadně neosobního stavu. Křeslo si nechala nakonec. Když začne pršet, hosté se chovají mnohem hůř. Tady v horách chčije pořád. Neúnavně. Hosté vysedávají na cimrách. Blbnou. Recepční mírně zakašlal. Do sevřené pěsti. Bílá glazé rukavička kašlání téměř pohltila. Pokojská ho zaslechla. Zmlkla. V jejím hlase se objevil umíněný vzdor. Rozmary hostů měřila podle jediného kritéria — jak velký nepořádek po nich zůstal, tak velká čuňata to byla. Nebožtík v křesle žádný svinčík nenadělal. Jenomže i tak…

Jeho zavazadla jsou kde?

Jsem pokojská. Zavazadla nejsou moje starost. V pokoji nebylo nic. Byl mezi odhlášenými.

Vám se zdálo, že pokoj je prázdný.

Jinak bych ho neuklízela.

Ale uklidila jste ho.

Teď jsem vám to celé povídala!

… ehm, odkašlal si recepční znova. Myslím, že žádná zavazadla nenajdeme. Pán přijel taxíkem. Bez zavazadel. Včera byla v hotelu početná společnost. Původně neplánoval strávit u nás noc, počítám. Ubytoval se jen na jednu noc. Platil hotově. U snídaně se neukázal. Klíč od pokoje nechal ležet na recepci. To je důvod, proč se ocitl mezi odhlášenými. Postihla ho nevolnost, možná srdeční kolaps, jestli smím vyjádřit svůj názor.

Recepční zmlkl. Rty sevřel do tenké přímky. U pravého koutku mu naskočila ironická vráska. Pokojská se rozjela.

Podle mého v posteli vůbec neležel. Ani si na ni nesedl. Zůstala nedotčená.

Takhle jste ji našla?

Ano. Ale už jsem ji převlékla.

Proč?

Ruce pokojské rozčileně vylétly nahoru. Zachránil ji recepční.

V našem hotelu poskytujeme služby vysokého standardu. Zaměstnanci jsou povinni dodržovat interní předpisy a nařízení bezpodmínečně. Za všech okolností.

Jsou to čuňata.

Opět tlumené zakašlání. Jenomže pokojská si neohroženě vedla svou.

Spořádaná osoba dřepí doma, spí ve své posteli. Netoulá se světem. A tenhle má otevřený poklopec. Spořádaný člověk s nezavřeným poklopcem… neopustí toaletu. Tenhle se uvelebí v křesle a kouká oknem ven!

Otáčení těžkého ušáku s tuhým brokátovým polstrováním zdaleka nepatřilo do repertoáru největších lumpáren hostů. Křesla, která byla součástí zařízení každého pokoje, se jí jednoduše nezamlouvala. Byla to drobná žena. Jen o kousek vyšší než ty polstrované nestvůry. S každou z nich se musela utkat nejméně dvakrát denně. Nejdřív je musela odsouvat. Vyluxovat pod nimi. A zase zpátky.Vážily jednou tolik co ona. V pokoji č. 326 si křeslo obrácené k oknu nechala naposled. Vždycky to tak dělala. Zapřela se. Svými subtilními zády do bytelného hřbetu ušáku. Nic. Křeslo se ani nehnulo. Zabrala ještě jednou. Ortopedická obuv jí na koberci s dlouhým vlasem proklouzávala. Všechno názorně předvedla.

Tyhle sandály?

Myslíte, že mám na každý den jinačí? Nafasujeme jeden pár a na rok máme vystaráno!

Moc nechybělo a upadla by. Sprostě zaklela. Nakoukla, jestli se před ušákem něco nevzpříčilo. Někdy se koberec dovede nešikovně zkrabatit.

Jak jsem tohohle pána zahlédla s poklopcem dokořán, příšerně mě to namíchlo! Nandala jsem mu, kolik se do něj vešlo. Štěstí že byl tuhý. Jinak by mě musel zabít. Rudolfe, nech mě! Já už tohle nebudu trpět. Za ty peníze ne! Zadržela recepčního prudkým gestem.

Nadechoval se s úmyslem ji zpražit. Ruka napřažená k recepčnímu zůstala napjatá. Ostře vyvrácenou dlaní ho držela co nejdál od sebe.

Hrozně moc jsem se lekla. Tak jsem mu to nandala. Štěstí že byl po smrti, jinak by mě za to spílání zabil. Myslela jsem, že je to nějaký úchyl. Hosté jsou různí. Chlap se zamotá do závěsu u okna a vyřítí se, sotva se sehnu pod postel! Hrozně jsem mu vynadala. A on byl, chudák, tuhý. Došlo mi to, jakmile jsem do něj šťouchla ukazováčkem.

Vy do hostů šťouráte prsty?

Ne. Jenomže tenhle se ani nehnul. Když jsem mu nadávala, ani nezamrkal. Jenom hleděl někam na Tatry. Seběhla jsem na recepci. Zezadu, ovšem. Kolem kuchyně a vchodu pro personál. Rudolfa jsem zavolala dozadu. Na třistadvacetšestce máme mrtvého chlapa, řekla jsem mu.

A on?

No šel se se mnou na třistadvacetšestku kouknout. Šťouchl do chlapa ukazováčkem a povídá — jo. Pokoj zamkl. Řekl mi, abych si šla po svých a nikomu nic neříkala.

Zatímco pokojská mluvila, zaujal mě pramínek zaschlé krve na nebožtíkově bradě. Docela nenápadný. Splynul s hlubokou vráskou. Dělila ochablou tvář od brady. Popojít k oknu, chvíli hledět do sílícího soumraku, mimoděk se otočit a zamyšleně postát u těla, sehnout se, s bezděčným zájmem odchlípnout ret a setřít pramínek zaschlé krve se mi povedlo, aniž by recepční nebo pokojská cokoliv postřehli. Pokojská se najednou rozeštkala.

… proč jsem mu musela tak nehezky spílat? Neudělal mi nic zlého, přece!

Odešla v slzách. Recepční se malinko uvolnil. Sedl si. Ale až poté, co na úmrtním listu hostaz pokoje č. 326 svítil můj podpis. Přeložil ho natřikrát. Vsunul do vnitřní náprsní kapsy livreje. Přistoupil k mrtvému. Prošacoval ho lehkými doteky. Peněženka byla v levé zadní kapse kalhot. Mobilní telefon ve vnitřní kapse saka. V peněžence byly doklady, kreditní karty, vizitky, paragony. Peníze taky. Hodně peněz. Těch se recepční ani netkl. Byla tam taky fotografie manželky a fotografie děcek. Dvě přibližně třináctileté dívky. Jednovaječná dvojčata. Do objektivu se culily někde u moře. Opřené o tátu. Se světlými vlásky si pohrával vítr. Manželčina fotografie byla uložená v oddělené přihrádce. Padesátnice. Přírodní typ. Oděna v batice. Padesátnice v batice se usmívají zřídka. A když ano, pak je to spíš křeč. Tahle se neusmívala. Recepční vložil doklady a fotografie zpátky.

Co uděláte s tělem?

Počkáme. Dokud hosté nebudou sedět na večeři.

Otevřel nebožtíkův telefon. Vyhledal a vytočil Maminu. Nezvedla.

Snad zavolá zpátky, když zjistí, že jí volal choť.

Pejo

I

Nový soused nás zaskočil. Zaskočil je fajn slovo. Zaskočil nás. Úplně jako vté dětské říkance osněhulákovi; kde se vzal, tu se vzal, uzahrady zrána stál. Jenomže ne sněhulák, ale mužský. Chlap. Bejk. Chci tím říct, že maskulinní sexualita zněj přímo čišela. Nestál uzahrady, ale naterase vily zpálených cihel. Vila stála přes ulici. To jen pro pořádek.

Stál tam apil čaj. Vruce třímal šálek. Nakafe byl příliš velký. To byla vposlední době druhá špatná zvěst. Zrušení obchodu spotravinami paní Semkové narohu Timraviny aKozí ulice nám zkazilo Vánoce. Zkazilo, ano. Jo. PoNovém roce začali uvnitř se stavebními pracemi. Před týdnem se nad vchodem zjevila vývěska. Cafe el Escorial. Že to souvisí snaším novým sousedem, se nám vté chvíli vydedukovat nepovedlo. Neměli jsme dost indicií. Informací taky ne. Nebylo co třídit. Kdyby to vnaší situaci přesto chtěl někdo zkoušet, byla by to čistá spekulace. Zu ajá taky spekulacím fandíme. Spekulacím otom, co se neudálo. Otom, co se skutečně stalo, se spekulovat nesmí. Řekl tatínek.

Nastal čas rozhodnout se. Dopodniku nazvaného Cafe el Escorial naše noha nevkročí. Nebudeme oněm mluvit. Nebudeme jej brát navědomí. Budeme se tvářit, jako by nebyl. Jako kdyby narohu Timraviny aKozí byl ještě pořád konzum paní Semkové. Jako by jen nachvíli vyběhla. Nadveře pověsila cedulku Přijdu hned. Nemluvím otom, jak to nakonec dopadlo. Mluvím onašem rozhodnutí. Změny vnaší čtvrti byly pro nás důvodem kzešílení. Změny vnašich životech taky. Vnaší čtvrti přibyl nový podnik anový člověk. Nesnášet dlouho před prvním zahlédnutím bylo pro nás samozřejmostí. Následoval slib sobě — jsou pro nás míň než pára.

Stál tam vbílé košili. Se šálkem vjedné, podšálkem vdruhé ruce. Co chvíli zněj upil. Ze šálku. Zpodšálku pije čaj jenom Alte. Když je opilý. Ovšem jestli jej kertům vůbec donese. Zu kněmu dovede být nemilosrdná. Stane se, že Alte žádný čaj nedostane. Dát mu ho nesmím ani já. Povšem, co provedl Zu, vnašem domě žádný čaj nedostane. Nový soused říkal, že čaj zpodšálků pijí vAsii. Řekl to, až když došlo knašemu seznámení. Seznamovat se sním vplánu nebylo. Mnoho věcí nebylo vplánu. Přesto knim došlo. Především mojí zásluhou.

Někdo si třeba řekne — co je naseznámení snovým sousedem nenormálního? Abude mít pravdu. Jiný si zase řekne — seznámit se snovým sousedem, kčemu je to dobré? Bude mít pravdu taky. Jenomže co je jakákoliv pravda vporovnání sreálným lajfem? Pravda ještě není moudrost. Moudrost kolikrát spravdou nesouvisí. Odpravdy se očekává, že bude mířit kdobru. Jinak je to leštění moralistova ega. Tohle vím odtatínka. Opravdě zatím stačí. Onovém sousedovi taky. Mluvím oněm jen proto, že nevytříděné informace považuji zabezcenné. Jinak než používáním je třídit nedovedu. Vzpomínky používám vevyprávění. Tam se třídí samy.

Tatínek říkal, že bát se nových věcí je zbabělé. Seznámit se snimi je moudřejší. Pak už tak nové nejsou. Čili důvod kestrachu zcela pomine. Mockrát to říkal. Pamatuj si to, zdůrazňoval. Stím žádný problém nemám. Neměj znových věcí strach. Snaž se je poznat. Neřekl to již dlouho. Pamatuju. Rozumím. Nepomáhá to. Už zase mám takový strach, že mě můžou kdykoliv zatknout. Všechno dosvědčím. Kevšemu se přiznám. Pocitově jsem permanentní pachatel. Snídám anevím, jestli to není trestný čin. Trestný čin je něco, zač můžou člověka ztrestat. Ano, jo. Kolikrát to vypadá, že co dělám, je vpořádku. Apak mě zato ztrestají. Když se mi povedlo sníst téměř celého svatého Josefa, kupříkladu. Křičeli, jo. Jenom když mluvím, bojím se oněco míň. Povídat můžu jenom to, co povědět umím. Třeba si to chvíli předtím vymyslím, ale jakmile promluvím, je to něco, co je bezesporu moje areálné. Že se tatínkovi povedlo zbavit mě svéprávnosti, bylo nanejvýš rozumné. Užitečné, ano. Jo. Třeba se mě opravdová svéprávnost nikdy netýkala. Odpovědnost zato, co dělám anedělám. To není nic pro mě. Alte se mi posmívá, že je to tím, že mi máti přisedla lebku azdeformovala ji. Některé funkce jsou tím pádem dysfunkce ajiné dysfunkce jsou tím pádem funkční. Ano. Jo. Nepřehlédnutelně se utoho smál. Mě rozesmál taky. Snad je to deformací mojí lebky. Mám ji tak nějak našišato celou. Zu říká, že hezky. Alteho humor se jí nelíbí. Svou biologickou matku neznám. To je vpořádku. Pořád by mě to pokoušelo koukat jí nazadek. Představovat si, jak mi sním sesedá hlavu. Jisté nevýhody to má taky. Pořád koukám ženským nazadnice. Alte stím nesouhlasí.

Pejo, ty nekoukáš, ty čumíš. Jednou ti někdo rozfláká tlamu.

Tlamu?

Tak hlavu.

Celou hlavu?

Úplně celou.

To je fajn. Alespoň už nebude tak šišatá.

Vědomí, že postrádám způsobilost právně jednat, mě výrazně zklidňuje. Tatínka to stálo hodně sil asebezapření.

Je to to samé, jako kdybychom dali donovin inzerát, že máme vdomě blázna.

Čert sere navelikou hromadu, zkoušela tatínka uklidnit matka.

Mě to rozesmálo. Slova jako řiť asrát se mi zdála být velice směšná. Posléze knim přibyla další. Dokud mi neřekli, že jsou to neslušná slova, nebylo mi jasné, co je nanich tak směšného. Dnes už mi to jasné je. Směju se tomu, že mi kdysi připadala směšná. Směju se pokaždé, když si nato vzpomenu.

Je to normální? ptají se lidé. Ptali se učitelé. Dokonce ispolužákům to přišlo divné. Je to normální? ptají se pořád. Protože se pořád směju. Tak mě zbavili svéprávnosti.

Nic lepšího pro mě tatínek nemohl udělat. Neudělal by to dodneška, kdyby se onaši vilu nezačali zajímat různí cizí lidé. Každý, kdo unašich dveří zazvonil, se dozvěděl, že ji rychle a rádi vyměníme za malý domek na venkově. Dozvěděli se to ode mě. Malinký domek ulesa byl vždycky můj sen. Uněj pasoucí se kůň. Pořád otom sním. Ano, jo. Otevírat dveře byla moje starost. Tatínek byl churavý nanohy. Zu natom není dobře sočima. Matka je už několik let mrtvá. Nic by se navěci nezměnilo, ani kdyby nebyla. Než by se přišourala kedveřím, zvonění by nám potrhalo ušní bubínky. Pamatuji si ji jenom navozíku. Zchromlá matka, jedno dítě slepé, druhé nesvéprávné. Myslím, že právě to chtěla říct, když tatínka konejšila, že ďábel sere navelikou hromadu. Idiomaticky kodifikovanou informací odkazovala jeho pozornost nahistoricky podmíněnou zkušenost lidstva. Aje to tady! Opět se chechtám.

Máme nového souseda, ano. Jo. Neztrácím nit. Jenom toho mám tolik! Vhlavě. Najazyku. Moje hlava nesnáší nepořádek. Brání se tím, že mě nutí mluvit. Jenže musím počkat, až Zu přestane hrát. Navše, co ji rozruší, reaguje tím, že sedne keklavíru. Musím čekat, než dohraje. Otočí se zády knástroji. Nachýlí hlavu. Usměje se.

… co je tedy nového vnaší zbrklé hlavěnce?

Vyřine se to ze mě jako zprotržené hráze.

Vila naproti. Ta zmalých pálených cihel. To musela být příšerná práce. Vila je hezká. Jenom je popraskaná odvšeho toho deště asněhu aostatních klimatických jevů. Vzimě především. Brrrr, nesnáším zimu.

Proč mi tohle všechno říkáš, Pejo?

Máme nového souseda.

Vím to, řekla tiše.

Obrátila se zpátky keklavíru. Opět se dala dohraní. Znova to byl Rachmaninov. Je úžasný. Když je Zu nešťastná, hraje Rachmaninova. Někdy ipůlku dne. Dokola. Pořád adokola. Mluvím otom jenom pro pořádek. Nanic nechci zapomenout. Já vím, jak se věci udály. Co ztoho je důležité, ví jenom Zu. Musím to tedy povědět celé. Možná se budu taky mýlit. Jenomže jinak své vzpomínky nevytřídím. Zničí mě, když zůstanou neutříděné.

Jak tě můžu milovat, když ti nerozumím? zeptal se mě tatínek.

Chvíli předtím odnás odešli hasiči.

Nedávají mi jíst, dozvěděli se ode mě.

Před naší vilou rostl velikánský dub. Pořád tam je. Obrovitánský dub letní. Quercus robur. Vylézt naněj se mi povedlo. Slézt nešlo. Bota mě vyzradila. Upadla. Sundali mě.

Když tě něco trápí, řekni mi otom, ponoukala mě Zu večer vposteli.

Naše těla napříč. Tehdy to ještě šlo. Bylo možné se vejít. Zkrátka — šlo to. Jako dvojice malých Ježíšků. Vnočních košilích. Ruce vrozpažení. Bezpečné apohodlné ukřižování.

Tobě se unás nelíbí? vrátil se tatínek kepizodě shasiči druhý den usnídaně.

Líbí.

Co tě to napadlo říct jim, že ti nedáváme jíst?

Pro pravdu by mě nikdo nelitoval.

Jaká tedy ta pravda je?

… jestli mě budete postrádat.

Chvíli se nedělo nic. Jenom se jedlo. Stolovalo. Pak se znova rozhovořil tatínek.

Pejo, záleží ti naZu? Namně?

Ano. Jo.

Rozumíš té otázce?

Ano. Jo.

Ptám se, jestli tě zajímá, jak se máme. Jak se cítíme.

Ano. Jo.

Dneska jsme smutní.

… vám se tady nelíbí, tatínku?

Líbí. Jsme tady doma. To samé chceme pro tebe.

Ano. Jo.

Když ti naněkom záleží, zajímá tě, jestli se netrápí.

Vy se trápíte?

Trápíme se kvůli tobě.

Ano. Jo.

Posnídani tatínek vstal odstolu apřešel kemně. Chytl mě zabradu.

Tohle je důležité, Pejo. Nemusí se mi líbit, jak vidíš svět kolem sebe. Ale chci vědět, co se ti odehrává vhlavě. Zkus se mě napřed zeptat. Příště.

Ano. Jo.

Nedokážu tě milovat, když ti nerozumím.

Ano.

Dokážeš si to zapamatovat?

Jo.

Správně. Protože je to skutečně důležité.

Dokážu si zapamatovat úplně všechno.Ano. Jo.

Bylo to odtatínka velkolepé, že se mnou jednal jako srozumnou osobou. Použít jiné slovo by snad bylo příhodnější. Třeba velkorysé. Uabstraktních pojmů se dostává keslovu má nejistota. Líbí se mi. Působí namě jako vlaječky. Svátečně. Ztatínka mám taky sváteční pocit. Proto vsouvislosti sním používám svátečně znějící slova. Bylo to odtatínka velkorysé, že se mnou jednal jako srozumnou osobou.

Moc chci rozumět tomu, co se vmé hlavě děje. Mám pro to ucházející předpoklady. Exkluzivní vzdělání. Encyklopedickou paměť. Nezatíženou hlubokými city. Takovými, jež se těžko sdělují slovy. Láska. Včetně lásky kvlasti. Krodičům. Kjejich domovu. Khrobu taky. Smutek ze ztráty blízkého člověka. Většina lidí je slovy vyjádřit vůbec nedovede. To je imůj případ. Neříkám, že většina lidí je nesvéprávná. Třebaže by to bylo logické. Hodně zmého postižení se podařilo eliminovat výchovou. Povídali doktoři. Když mi svéprávnost odebírali.

Jak je to možné? ptal se tatínek. Má hlavu plnou skvělých informací.

Používat je ale neumí, odpověděl jeden zlékařů.

Doktoři omé nesvéprávnosti pražádné pochybnosti neměli.

Jaké to bylo? ptala se mě Zu ponávratu domů.

Nechci mít děti. Nikdy.

Proč?

Nechci dopadnout jako tatínek.

To jako jak?

Jeho nemá rád nikdo. On musí milovat ikripla jako jsem já.

Netříděné informace jsou bezcenné. Znehodnocují taky mě. Když je jich moc, vypovídám se znich. Atak se roztřídí. Poradil mi to tatínek. Zu to měla taky ráda. Většinou. Tak tedy mluvím. Netrvám natom, aby se mnou někdo souhlasil. Chci, aby mi někdo porozuměl. Alespoň jediný člověk. Zu mi tenhle pocit uměla dopřát docela zhusta. Znovu ho chci zažít. Hlavu mám plnou skvělých informací. Vzpomínka je taky informace. Málokterá je skvělá. Akdyž ano, bez Zu se vnich neorientuju. Zu byla obdařená hudebním talentem. Já talentem schraňovat informace. Ano. Jo. Snad. Nevím. Ano. Jo.

Zimu nesnáším. Dělá zčlověka vězně. Jenom se válí vteple adoplňuje zásoby podkožního tuku. Atavismus. Fantazie je taky atavismus. Dneska člověk může prakticky všechno, co si zamane. Vzimě nechodí nikam, jenom čučí vteple avymýšlí. Je to pochopitelné. Jenomže je to atavismus. Vedle Zu se mi to stávalo zhusta. Dovolovalo mi to mluvit, jak se mi zlíbilo. Amně se líbilo mluvit tak, aby mě bylo slyšet ividět. Bez toho, aby bylo nutné hned křičet. Lidé pak neřešili mě, ale ty grandiózní pitominy, které se mi povedlo mezi ně vypouštět. Storku otom, jak se nám, Zu amně, povedlo kvalifikovat naparalympiádu. Vplážovém volejbalu. Pokaždé nám blahopřejí. Pak to snimi cukne.

Zu jakože taky?

Ano. Jo.

Ona hraje volejbal?

Jo.

… je slepá, né snad?!

Když můžou navádět mezi stromy nevidomé lyžaře, vestokilometrové rychlosti…?! Jsou taky nevidící střelci naasfaltové holuby. Krom toho má Zu vážně perfektní sluch. Absolutní. Ona ten míč ušima přímo vidí.

Pak pokaždé začnou řešit, jestli slepýš může hrát volejbal. Neřeknou přímo slepýš, ale já vím, že to říct chtějí. Pak se začnou hádat. Lidé se pohádají pokaždé, když ktomu mají příležitost. Proč ne, hlavně že se nemusí zaobírat sami sebou. Pak to někdo řekne. Slepýš. To slov zasyčí jako jedovatá pára. Aje podiskuzi. Sníh skutečně nesnáším. Zimu vůbec. Zu nesnáší, když mluvím oní. Ano. Proto oní tolik mluvím.

Vevile naproti nebydlel nikdo. Nejmíň pět let. Odté doby, co pan Olej umřel, byla prázdná. Vpondělí uvily zastavil náklaďák špeditérské firmy. Velký žlutý brouk. Možná hlemýžď. Zu zvedla hlavu odkřídla.

Něco přivezli.

Bylo nutné dát se dopopisování. Chlapů vykládajících zvelkého automobilu nábytek. Nábytek taky bylo zapotřebí vylíčit. Chlapy jakbysmet. Jednoho si Zu vybrala. Oslovit ho bylo namně. Sejít poschůdkách. Přejít ulici. Zakřičet.

Hej!

Copak, zlatíčko, copak?

Chlapi se chlámali. Se speditéry to dopadlo dobře. Se zvěrolékařem ne. Ale tím se nebudu zabývat.

Mluv otom mladičkém stěhovákovi.

Kluk odspeditérů byl jiný případ. Všechno šlo jako podrátkách. Vevelkém náklaďáku naněj čekali kamarádi. Kolegové. Kdyby je napadlo začít povykovat, bylo by to nepříjemné.

To by bylo skutečně nepříjemné.

Anebo vytrubovat.

Vnaší čtvrti si nabožském tichu zakládáme skutečně hodně.

Jak vypadá?

Zu si nepřeje, aby se cizí lidé dozvěděli, že nevidí. Altemu trvalo rok, než nato přišel.

Vysoký.

Štíhlý?

Ano.

Ruce… hezké?

Jo.

Oči?

Jo.

Pejo! Snaž se trošku, přece!

Mládence odspeditérů se nám povedlo užít si… lahůdkově. Únava namě dolehla náhle atotálně. Zu chtěla pokračování.

Chtěla jsi spát.

Právě proto. Vyprávěj, Pejo.

Chtěla jsi spát.

Prosím, prosím!

Co chceš?

Naco se právě teď koukáš? Mluv!

Mačkám si nežit.

Kde ho máš?

Napředloktí.

Nic tam nemáš.

Je tam.

Zčeho, prosím tebe?

Zté nekonečné plískanice.

Mluv dál.

To je všechno.

Povídej. Když budeš mluvit, usnu shlavou plnou tvých myšlenek.

Ty chceš spát shlavou plnou mých nápadů?

Ocizích myšlenkách se člověku nezdá. Ty tvoje jsou navíc… nepravděpodobné.

Ajá? Mám spát bez myšlenek?

Ty to umíš.

Vtomhle měla Zu pravdu. Moje myšlenky si samy se sebou žádné zbytečné starosti nedělají. Když se jim chce nebýt, jednoduše nejsou. To ty její jsou jinačí.

Povídej, Pejo. Mluv, prosím.

Co nám doživota vstoupil Alte, naše večery přestaly být hezké. Zu se snaží usnout anamně je popisovat, jak ji toho dne Alte rozzuřil. Pochvíli Zu odmítavě mávne rukou. Někdy jí příhody sAltem dělají dobře. Jindy ji ruinují. Předem to nedokážu uhádnout. Někdy se směje apotvářích se jí kutálejí slzy. Jindy naříká skutečně. Nač jsou slepci slzy? Kdyby se slepé dceři slepé matky narodila slepá dcera, umělo by její slepé dítě ještě bulit? Slzy čistí oči. Ano. Slepé kčemu?

Alte má novou milenku.

Jak to můžeš vědět?

Koupil si nové auto.

Zu si stoupla koknu. Toho večera bylo nádherně. Konec zavírání se vdomě. Už žádné odhazování sněhu. Pototálně zpackané zimě jsme si to zasloužili všichni. My, obyvatelé naší čtvrti, zcelého města nejvíce. Vnaší čtvrti umí být nádherně. Jsou tady ktomu všechny podmínky. Zaúčelem pozvednutí okolí sousedé oživili zkrášlovací spolek. Ten původní bolševik zakázal vroce 1949. Slovo bolševik vyslovoval, jako kdyby smrdělo.

Chybí mi tatínek.

Zu moje myšlenky číst uměla. Já ty její nikdy.

Žádný chudáček to být nemůže, když doma chodí vbílé košili, pokračovala.

OAltem tedy pro dnešek definitivně ne.

Naše dny pohltilo vzpamatovávání se znové příbojové vlny Alteho telefonátů. Posedávání nanaší milované terase. Zu vplátěném lehátku. Já jednou tady apak zase tam. Číst se nám nechtělo. Mně se nechtělo. Zu se nechtělo poslouchat. Celkem nás uspokojovalo, že svítí slunce. To znamená, že nás právě nezaplavovala zuřivost.

Nový soused se týden vůbec nehnul zdomu. Někdy ho bylo možné zahlédnout naterase. Potýdnu bylo jasné, že šmíruje. Byly podniknuty kroky zaúčelem jeho přichycení. Marně. Zu se vyptávala, co má nasobě, jak vypadá. Nemohl se jí nelíbit. Bílá košile muži jen pomůže. Nesmí být ovšem pinglem. Tomu ale rovněž neublíží. Pokud není úplné pako. Zu trvala natom, že nový soused je jenom další zgaunerů. Donaší čtvrti přibyl jenom proto, aby ji zničil.

Vilu zbourá, uvidíš.

Proč by to dělal?

Aby najejím místě mohl nechat vyrůst něco příšerně moderního.

Tohle byl taky výsledek Alteho vlivu. Každý nový obličej vulici byl automaticky podezřelý. Kaž-dičké neznámé auto. Pokud šlo oarchitekturu, Zu byla odjakživa radikální. Mohlo jí být jedno, jestli je dům zelený, nebo modrý. Velký, nebo malý. Starý, či nový. Nebylo. Povelikém nářku mi došlo, proč. Nářek byl výsledkem toho, že se mi téměř povedlo Zu zabít. Ano. Jo. Je tomu už několik let.

Staré květináče byly našim květinám najednou těsné. Dostaly nové. Větší. Obří kapradina dostala největší znich. Květináč stával navrcholu schodiště. Aby kapradiny mohly mezi tyčemi zábradlí volně splývat. Až dovstupní haly. Zu zakopla aze schodů se skutálela. Ležela tichounce. Nevydala hlásku, ani když se kulila. Než se hnula, nikdo se neodvážil nadechnout. Tatínek ne, já taky ne. Ano. Jo. Byla to moje vina. Postavit květináč nato samé místo, kde stával předtím, se mi nepovedlo. Taky byl oněco větší. Nevytkl mi to nikdo. Ano. Zlobili se namě.

Než se Zu podomě začala znovu pohybovat sama, utekly roky. Kdo ji doma viděl předtím, nepřišel by nato, že je slepá. Bez vily naPalisádách je Zu jako hlemýžď bez ulity. Bez svého původníhozařízení by naše vila zůstala jen prázdnou skořápkou. Vilu ijejí původní zařízení se povedlo zachránit jenom díky tomu, že tatínek nosil jméno své matky. Peter Biely arizoval majetek svého otce. Najeho výslovné přání. Byla kolem toho jedna zposledních velkých hádek, než došlo kprofesorově deportaci. AAlte nás chtěl otohle všechno připravit.

Nešmíroval. To my. Posedávání naterase domu bylo věnováno stále více času. Oteplilo se. Dalo se tam sedět nalehko. Vesvetru. Večer taky. Hned pozimě, hnusné, nastalo léto. Naobloze ani náznak oblačnosti. Celé dny. Potřech dnech tohohle počasí byly všechny mraky navěky zapomenuty.

Ponočních orgiích bylo nutné posbírat se. Dát se dokupy. Hodně čtení, to ano. Zaklavírem Zu neseděla víc než dvě hodiny denně. To byla spodní hranice, aby nevyšla ze cviku. Před sebou měla jenom jeden koncert. Jenomže rovnou recitál. Uklarisek, velikonoční. Rozhlas ho měl vysílat vpřímém přenosu. Zu si nabezchybnosti těchhle nahrávek hodně zakládala. Upřímého přenosu dvojnásobně.

Nikdo si nebude pamatovat, jak úžasně jsem hrála. Když si to pak zadeset let vyslechnou moji žáci, budou slyšet jenom moje chyby.

Naprogramu byl Rachmaninov. Zu se specializovala najeho hudbu. Naveškerý pozdní romantismus. Tak to říkali znalci. Mě její hraní uchvacovalo. Bez ohledu nato, co hrála. Recenze najejí vystoupení uklarisek ji rozzuřila. Zapřisáhla se, že skoncertováním končí.

Mladičká talentovaná klavíristka nástrahy génia zvládla stakovou bravurou alehkostí, jaké je možné zřídkakdy vidět aslyšet, akdyž už, pak uinterpretů hodně vyzrálých. Její výkon byl soustředěný apřítomné dopísmene zelektrizoval. Extrémně náročný program předvedla bez jediného zaváhání. Celou dobu, souběžně, vedla intelektuálně nasycený, přitom však nenásilně plynoucí dialog nejen shudbou, ale ispříkladně temperovaným nástrojem apřítomným publikem. Znástroje vytěžila tóny takových barev, jaké lze vnašich zeměpisných šířkách najít snad jenom vkrásné literatuře. Vposluchačích dokázala rozeznít pocity, jež byly pro ně samotné nové asvěží, třebaže většina znich znala prezentovanou hudební literaturu zpaměti. Do fonotéky Slovenského rozhlasu tak přibyl skvostný hudební pořad, který je třeba prostřednictvím EBU bez nejmenšího zaváhání exportovat do celého hudebního světa. Nelze též opomenout skutečnost, že interpretka je nevidomá, atedy fyzickyhendikepovaná. Jestliže však její hendikep nějak napomohl kjejímu soustředěnému, mistrnému výkonu, pak je zapotřebí říct rovnou, že to žádný hendikep není.

… idiot!

Zu narážky nasvoji slepotu vysloveně nesnášela. Odcizích lidí, veřejně už vůbec ne. Jak se někdo třeba jen otřel otuhle stránku její osoby, promptně ho zahrnula nenávistí. Spílala mu aláteřila jako prachsprostý pohůnek. Narecenzi svého velikonočního recitálu zapomněla rychle. Autorovu narážku nasvou slepotu si zapamatovala napořád. Soustředila se však naněco jiného. Nanového souseda. Představa, že donaší čtvrti přibyl člověk jenom proto, aby narušil její zaběhaný pořádek, ji dráždila. Přišel bourat. Stavět. Ničit náš svět. To, že nebylo možné dopátrat se důkazů ojeho jidášských záměrech, ji mátlo. Jenomže uAlteho to zezačátku taky napodlý záměr nevypadalo.

Jaro 2008 bylo krátké, suché ahorké. Koncem března to vypadalo, že je léto definitivně tady. Zu byla jako ještěrka. Říkával tatínek. Čím bylo tepleji, tím byla živější.

Nebudu čekat, prohlásila.

II

Uoběda měla plán hotový.

Nevím, jestli je tenhle plán skutečně dobrý.

Pejo, záleží ti namně vůbec?

Nevím, jestli je tenhle plán skutečně dobrý.

Pejo, naněco jsem se tě ptala.

Ano. Jo.

Proč nemůžeš říct — ano, pojďme nato?

Ano, pojďme nato říct můžu.

Není to hloupost.

Ano.

Hloupost je sedět tady ačekat, až shnijeme apřijde smrt.

Ano.

Co — ano?

Ano, pojďme nato říct můžu. Jo.

Co vlastně chce, se mi nepovedlo pochopit. Co nechce, se mi pochopit taky nepovedlo. Když se mi bůhvíjak nevedlo schápáním, lezlo ze mě jenom ano. Napřeskáčku sjo. Bylo rozhodnuto, že se jdeme projít. Zasoumraku. Slovo soumrak se mi líbí. Je to dobré slovo. Směrem naSlavín. Nový soused měl rozsvíceno.

Svítí?

Ano.

Vkuchyni?

Dvěma okny.

Která okna to jsou?

Ty doulice.

Pan Olej tenhle pokoj nepoužíval.

Svítí tam lampa se zeleným stínítkem.

Snad to bude pracovna.

Večeří.

… ulampy načtení?

Ano.

Alteho vopičák se nám táhl zapatami. Vopičák je to, řekla Zu jednou. Zůstalo při tom. Černé auto chvílemi zaostávalo. Pak se objevilo znova. Vyjelo ze zatáčky. Narovných úsecích avestrmých úzkých uličkách se nemělo kam schovat.

Kčemu je tahle hra naschovávanou dobrá? zeptala se Zu telefonem Alteho.

Tvrdil, že neví, očem Zu mluví. Nám to jasné bylo. Alte nechal Zu sledovat. Že to víme, věděl. Nepřiznal to nikdy.

NaSlavíně byl klid. Tam musí být klid. Slavín je hřbitov. Symbolický. Ticho je tam skutečné. Upřístupového schodiště postávaly hloučky mládežníků. Se skejty. Právě se setmělo. Pro dnešek museli srachocením skončit. Jít domů se jim ještě nechtělo.

Fajn, řekla Zu.

Fajn, bylo slyšet taky můj hlas. Slovo fajn se mi líbí taky. Fajn.

Hloučky mladých lidí posedávaly taky nalavičkách azídkách. Popíjeli laciné víno. Zkartonových krabic. Kouřili. Koukali naměsto unohou. Tu atam se ozval smích. Vetmě pod stromy se líbala důvěrná dvojice. Bylo to hezké. Jim se to taky líbilo. Doměsta přišlo jaro.

Kde je?

Právě vystoupil zautomobilu.

Proboha — zauta, Pejo! Koukni se pohlubokém stínu.

Ano. Jo.

Rychle.

Jo.

Máš strach, Pejo?

Mám strach, Zu…

Bylo mi to jasné. Ano. Mé dlaně byly zvlhlé potem. Vpanice se mi to stává.

Alteho vopičák zaparkoval namalém parkovišti uschodů. Dal se zanámi, pěšky. Schodištěm vedoucím kpamátníku. Funěl. Nás pohltil hluboký stín borovic. Naběhla mi husí kůže. Vzrušením. Taky zimou. Pod košilí zbatistu alněnými kalhotami bylo mé tělo úplně nahé.

Kde je?

Ano.

Je blízko?

Jo.

Dej nasebe pozor, Pejo!

Mé oblečení skončilo uZu. Strčila je dotašky. Košili, kalhoty. Sandály taky. Vytáhla slepeckou hůl. Skládací. Dvakrát švihla do soumraku. Znělo to jako dva údery donapjaté elastické textilie. Bílá hůlka se vytasila vcelé své délce. Zu mi dala polibek. Husí kůže nahřbetu obou rukou apředloktích mi brněla.

Alteho vopičák zůstal stát metr ode mě. Můj křik byl skutečně silný. Celé mé tělo se chvělo. Jestli chladem, nebo strachem, to nevím. Vopičák se nepřiblížil. Zůstal stát tři schůdky pode mnou. Já musím seběhnout kněmu, napadlo mě. Kousnout ho. Dát se doběhu. Ano.

… úchyl! Je to úchyl!

Hysterické pištění zelektrizovalo všechny. Zírali nachlapa. Pořád stál několik schodů pode mnou. Tři. Můj ukazovák mířil naněj. Jo. Skejťáci se nastavěli kolem něho. Bez jediného slova si toho velkého chlapa měřili. Významně potěžkávali skejty vrukách. Chtělo se mi brečet. Ano.

Policajti tam byli vněkolika sekundách. Bez průtahů nás sbalili. Mě zabalili dodeky. Štěkání jejich služebního psa mi trhá uši ještě teď. Dvoumetrový mužský anaříkající nahé stvoření, obklopeni hloučkem mladých lidí, nepatří kvýjevům, které by si strážcové veřejného pořádku přáli mít upaty národního památníku obětem druhé světové války často. Ano. Ivtom měla Zu pravdu.

Vyslýchali nás každého zvlášť.

Nebudeš říkat nic, nařídila mi Zu. Vůbec nic.

Deka ačaj, co mi dali, mě zahřály.

Nebudeš říkat nic, nařídila mi Zu. Vůbec nic.

Mé jméno zjistili rychle. Kde bydlím taky. Nevím jak. Ztoho, co si povídali mezi sebou, se mi podařilo zachytit věty omé nesvéprávnosti. Ano. Vysadili mě před domem. Jako nějaký velký štrúdl ze zelené vojenské deky. Vsalonu se svítilo. Ulevilo se mi.

Zu přišla otevřít vpyžamu. Silně mě objala. Policisté řekli, jak akde kmé osobě přišli, astoupli si opodál. Zu souhlasila, že se mě vyptá, co se mi vlastně stalo. Pánové odpolicie si sundali čepice. Poznámky si nedělali.

Poznámky si dělat nebudete?

Nesvéprávné osoby vyslýchat nesmíme.

Tak nač se mám pak ptát?

… vás to, co se událo pod Slavínem, nezajímá? Protože nás ano.

Zu mě vyslýchala dlouze. Policisté ji co chvíli něco radili.

Ano, schůzku navrhl on. Ano, známe se již déle. Ten muž sedává vautě zaparkovaném před naším domem. Svědka mám. Svědků mám třeba deset. Všichni lidé znaší ulice to můžou dosvědčit. Ne, nenapadlo nás nahlásit to. Zvyknout se dá navšechno. Ano, napozvání kprocházce pod Slavínem mi nepřišlo divného nic. Nedovedu říct, co to domě vjelo. Ano, nejdříve jsme jeli autem. Ano, velké automobily se mi líbí. Veliká auta. Velcí mužští taky. Povídali jsme si ovšem možném. Ano, nevzpomínám si očem. Došli jsme kestromům. Ano, jeho chování se změnilo. Ano, náhle. Ano, dokud byli kolem lidi, choval se naprosto normálně. Ano, chtěl mě políbit. Ano, ne, nelíbilo se mi to. Nařídil mi svléknout si šaty. Ano, ne, nelíbilo se mi to. Ano, bylo nutné kousnout ho. Doruky? Ano, doruky. Ano, vytáhl namě nůž. Svléknout se mě vysloveně nutil, ano. Ano, ne, nevím, kde jsou mé kalhoty akošile, vzala jsi je přece ty… Zu, ty nevíš, kam jsi mé svršky dala? Proč se namězlobíš, Zu?

Policisté si nasadili čepice, zasalutovali aodešli.

Nevadí.

Zu, ty pláčeš.

… chtěla jsem, aby mě našel usvých dveří. Úplně poničenou. Chtěla jsem, aby mu došlo, že to všechno je kvůli němu.

Zu zřetelně slyšela klavírní hudbu. Sonáta No. 2b moll, poznala ji zcela jistě. Patřila kjejímu kmenovému repertoáru. Zaposlouchala se. Interpretace Rachmaninova jí byla povědomá. Hudbu nepravidelně rušil mužský hlas. Obyvatel vily sněkým mluvil. Proto jí neotevřel? Sněkým mluvil potelefonu. Ano. Počkala, než hovor ukončí. Pak znova stiskla zvonek. Nový soused neotevřel.

Poslouchal mé nahrávky, rozumíš tomu?!

Celý večer probrečela. Slzy čistí oči. Ano. Její brek musel mít jinou příčinu. Dá se předpokládat, že šlo ohluboké city. Její hluboké city. Vyprávěla mi, jak doškobrtala domů. Bílou hůlkou ťukala oschody vedoucí ze Slavína dolů. Kolemjdoucí prosila, aby ji odvedli natrolejbusovou zastávku. Nad památníkem právě dozněl můj poděšený křik. Zčeho má mladá slepá žena hrůzu, nebylo zapotřebí vysvětlovat. Dotrolejbusu nastoupila uSlovenské akademie věd. Vystoupila naŠustekově, nakonečné linky číslo dvě stě šest. Doklopýtala kbráně naší vily. Udělala čelem vzad. Překráčela ulici. Zajiných okolností by narazila dočerného bavoráku stojícího uprotějšího obrubníku. Dobavoráku Alteho vopičáka. Nasloupku oplocení vily zpálené cihly nahmatala zvonek. Stiskla jej. Stiskla jej ještě jednou. Pak ještě třikrát.

… chtěla jsem, aby mě našel usvých dveří. Úplně poničenou. Chtěla jsem, aby mu došlo, že to všechno je kvůli němu.

Zu, tohle už jsi říkala.

Já vím. Budu otom mluvit dokonce života.

To nebude vpořádku.

Já ztebe snad zešílím, Pejo!

Ano. Jo.

Popíjela čaj. Shlavou obrácenou kztmavlému oknu. Včerné skleněné ploše se odrážela způsobně sedící mladá žena třímající šálek sčajem. Chtělo se mi něco říct. Povzbuzujícího. Než se mi ale povedlo zformulovat myšlenky dovět, umíraly. Nepodarky. Potrat zapotratem.

To bylo to nejlepší, co se snimi mohlo stát. Zu promluvila až podlouhé chvíli. Pomaloučku. Její krása spočívala právě vtomhle. Vpomalosti. Hlavou ani nehnula.

Co jsem se narodila, vnaší ulici žádný dům nepřibyl. Je to můj svět. Nikdo nemá právo měnit ho. Bez mého souhlasu ne. Chci vědět, co svilou naproti zamýšlí. Mám nato právo.

On ti to řekne?

… chtěla jsem vědět, jak voní. Člověk voní tak, jak myslí.

III

Druhého dne hned zrána mi přibyl nový úkol. Bylo nutné zavolat našemu ladiči.

Zjisti, kolik by stálo přestěhování aladění našeho křídla.

Pan Ličanský má špatně udělanou zubní protézu. Inaživo se mu dá rozumět jen tak tak. Domluvit se sním potelefonu je velice obtížný úkol.

Co bys mu řekla, kdyby ti otevřel?

Přišla jsem se představit. Jsme přece sousedé.

Ano. Aposléze? … pak? Bylo nutné opravit se. Zu nesnášela výrazy, které se namě nalepily při mé práci vústavu.

Záleželo by natom, jestli by mi voněl. Atyhle matoucí manévry si nech, Pejo. Volej panu Ličanskému.

To není otázka peněz, řekl pan Ličanský rovnou. Váš klavír ladím přes šedesát let. Ladím jej, co se váš tatínek dotéhle čtvrti přistěhoval. Pro vaši familii to udělám třeba zadarmo. Jenomže takovou hloupost ode mě žádat nemůžete. Křídlo stojí nadobrém místě. To není nějaké školní pianino, je to mistrovský nástroj. Naterasu nepatří. Nedělejte to, prosím. Ani jemu, ani mně.

Spíš šeptal, než mluvil. Hlas se mu chvěl. Ano. Rozumět se mu dalo skvěle. Klavír zůstal, kde byl. Uprostřed salonu. Zu si rozkousala dolní ret. Naodpor nebyla vůbec zvyklá. Ani naodpor vpodobě zoufalství starého člověka. Pan Ličanský měl pro Zu slabost. To on jí její skvělou kariéru předpověděl jako první. Taky pro to hodně udělal. Při jeho renomé úplně stačilo, aby se oní někde zmínil. Dveře koncertních sálů vBratislavě aveVídni se před ní samy otevíraly. Zu své pověsti dostála. Pan Ličanský by nikdy nedoporučil nikoho, kdo by mu udělal ostudu.

Dnes avnašich kulturních poměrech zní slovo salon, mírně řečeno, nadneseně. Nepatřičně. Ano. Bydlíme vevile se salonem. Místnost, vekteré stojí koncertní křídlo Steinway zroku 1935, je salonem se vším, co ktomu náleží. Vysoký strop, dubové parkety. Uprostřed, přímo pod křišťálovým lustrem, intarzované. Kulatý stůl zmahagonu pro dvanáct osob. Židle svysokými opěradly aopěrkami. Taky pro dvanáct osob. Příhodná pohovka advě klubovky. Vše polstrováno, vbroušené kůži. Původní zařízení. Dvoje dveře. Jedny doprostorné předsíně, druhé doúzké chodby vedoucí dokuchyně. Mezi bíle natřenými dvoukřídlými dveřmi karetní stolek. Tatínek mu říkal šachový. Snad proto, že karetní hry ahazard vůbec nesnášel. Vysoké francouzské okno vede naterasu. Nanaši terasu.

Tohle všechno by zajisté skončilo vďáblově chřtánu, kdybych majetek svého vlastního otce já sám nearizoval, říkával tatínek.

Pro syna profesora Savela Marmorsteina byla jedinou cestou kzáchraně vlastního majetku arizace. To byl taky důvod, proč se spřáteli ze studií povojně přestal stýkat.

Ne, nebyli tak zásadoví. Byli tak posraní, říkával opakovaně, když nato přišla řeč.

Opolitice se mluvit nebude, mával tatínek pažemi, když někdo reagoval třeba narozhlasové zprávy. Kolaborace je jediný politický program, který se vestřední Evropě zaposledních sto let prosadil.

Je úplně jedno, očem budeme mluvit, dobírala si ho Zu. Tak či tak skončíš upolitiky.

Tatínek taky rád mluvil oarchitektuře. Aofilozofii. Podle jeho přesvědčení byla architektura filozofií prostorových vztahů. Ojídle mluvil taky rád. Odobrém jídle. Byl přesvědčený, že poroce 1948 unás došlo kcivilizační katastrofě, čehož nejlepším důkazem je úroveň restaurací, kaváren aveřejných služeb.

Nejenže se nám nepovedlo pozvednout bolševické barbary nanaši civilizační úroveň, my jsme snimi dokonce kolaborovali. Parlamentem počínaje aposlední knajpou konče. Naše zastupitelská demokracie nestála nikdy zamoc, ale těch hospod je mi líto. Akaváren! Arestaurací! Jsme hloupí, tak to je.

Ano. Vdobrém rozmaru se pokaždé rozpovídal otradiční spišské kuchyni. Kuchyně jeho dětství byla esencí toho, co tradiční evropská kuchyně může tradičně založenému člověku nabídnout. Osvé matce říkával, že to byla hodná ženská askvělá matka, protože vařila opravdu skvěle.

Její repertoár jsem miloval! Uzená šunka skřenem asladkým kynutým koláčem srozinkami! Grejzupa, šedá zabíjačková polévka. Vepřový lalok ajátra vařené vevelikém kotli nadvoře. Pak hodně cibule adusit, až pokrm dosáhne hedvábné vláčnosti. Cibule tolik, kolik je vepřové matérie! Ani více, ani méně, ho-ho-ho!

Tatínek se hlasitě smál jen zřídkakdy. Krom případů, když mluvil okuchyni své matky. Ano. Vtakových chvílích úsměv jeho rty takřka neopouštěl. Jednoho každého reprezentanta uváděl halasným ha-ha-ha aho-ho-ho. Hovězí vývar sobřím játrovým knedlíkem. Ha-ha-ha! Koule zbramborového těsta plněné uzeným, ho-ho-ho! Když jsme ubrambor, bylo by hříchem zapomenout nalokše! Zavinuté jako malé rolády. Maštěné rozpuštěným vepřovým sádlem, vydatně sypané skořicí acukrem! Nebo plněné povidly amákem! Ne, ne — kachní paštikou, ho-ho-ho! Pozor! Bramborové koule apečená kachna se smí podávat jenom sdušeným hlávkovým zelím. Skyselým to dělají jenom vyslovení barbaři! Ha-ha-ha! Husa! Ať si je třeba košer, ale péci se musí vřádné chlebové peci. Nahliněném pekáči. Když už jsme uzelí achleba, nesmíme zapomenout nadomácí klobásu. Avysoký špek prorostlý nejmíň třemi proužky masa. Obojí dušeno vkysaném zelí. Upovídaček otom, že ze zelí se hloupne, bylo hodně hlasitého aobhroublého smíchu. Smál se tatínek, Zu ataky já. Ano. Schválně.

Matce se tenhle humor nikdy nezamlouval, vysvětloval tatínek. Nikdy si nebyla jistá tím, jestli se jí náhodou státou neposmíváme kvůli tomu, že je venkovanka. Slovenka akevšemu ještě katolička.

Márie, jaký je dneska svátek?

Popeleční středa.

Zelený čtvrtek už byl? AVelký pátek? Bílá sobota? Zlatá neděle? Velikonoční pondělí…

Savle!

Naúterý se nedostalo, Márie? Anebo jste naněj zapomněli? Synu, prohlédni Poutníka svatovojtěšského své matky. Snad se tam někde nachází alespoň nějaký svátek ivten opomíjený den.

Savle, unás doma se otěchhle věcech nežertovalo nikdy!

Ato je ten rozdíl, Márie. Moji předci své svátky světí. Tví onich jenom nežertují.

Svému synovi bys měl jít příkladem.

Vždyť taky že jo. Udělal jsem malý posun vgramatice, synu, sklonil se táta zvýše své profesury kemně, ataky vpřístupu — žertuji anesvětím.

Savle, dnes si budeš muset udělat kafe sám. Zákusek je vkuchyni pod skleněným zvonem. Jdu nanešpory. Petříčku, pojď, půjdeš smaminkou.

Jen běž, mrkl profesor Marmorstein nasyna, když Mária vykráčela zpokoje, se zákuskem natebe počkám.

Savle!

Márie?

Měli bychom chlapce zaopatřit.

Zu…