Peter Krištúfek → Dům hluchého →

Brežany jsou autorem vyfabulované město kdesi na západním Slovensku. V jejich imaginární kronice jsou však popsány dějiny dvacátého století i to, jak se otiskovaly do života jakéhokoli reálného města. Události minulého století od třicátých do devadesátých let, které se v Brežanech odehrávají, se skutečně staly, jen někde jinde. Krištúfek je snáší na jedno místo, aby nemusel podřizovat literární příběh historickým faktům, otrocky sloužit místu a osobám. Sám může být tvůrcem a vyprávět z perspektivy jemu nejbližší, totiž z perspektivy vyzrálého romanopisce. Klíčovou postavou Krištúfkova románu je lékař z malého města, vypravěčův otec. V něm se kumulují všechna možná selhání, osobní i dějinná, která si jen při vzpomínce na minulé století dokážeme představit. Selhal, když vstoupil do Hlinkových gard během fašistického Slovenského státu a zradil svého židovského švagra, a po válce, stejně neslavně, vplul do role agenta Státní bezpečnosti. Selhává profesně jako lékař, je odsouzen do vězení, a neobstojí ani jako manžel a otec. Iluze, které o něm má jeho syn Adam a dobří lidé ze západoslovenských Brežan, se postupně hroutí. Krištúfkův román vzbudil na Slovensku po svém vydání malou senzaci. Mluvilo se o mistrovsky sepsaných beletrizovaných dějinách dvacátého století. V pořadí třetí román Petra Krištůfka se doma dočkal několika vydání a vyšel v řadě překladů. Nyní se s Domem hluchého, v překladu prozaičky Petry Hůlové, mají konečně možnost seznámit čeští čtenáři.

Peter Krištúfek

Dům hluchého

česi, čítajte

svazek 11

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise

neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Peter Krištúfek

Dům hluchého

Ze slovenského originálu Dom hluchého

přeložila Petra Hůlová

V roce 2016 jako jedenáctý svazek edice

současné slovenské prózy Česi, čítajte

a svoji 372. tištěnou a 25. elektronickou

publikaci vydalo nakladatelství

Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

Jazyková redakce Barbora Antonová

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-180-7 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-241-5 (e-book)

Smál jsem se, když jsem slyšel,

jak jiný domácí duch, zalévaný proudy vody,

bzučí kolem zářícího domu

a nemůže nalézt dveře, jimiž jsem vstoupil.

Aloysius Bertrand: Kašpar noci,

překlad Josef Heyduk

Místa neexistují.

Každá věc si nosí svoje místo s sebou.

François Lyotard

Domy unavených nohou

mají nejvíce schodů.

Domy ochrnutých rukou

jsou bez zábradlí.

Domy umírání

mají v přízemí bar.

Vladimír Holan

Rozdíl mezi přítomností a minulostí

spočívá v tom, že vědomí přítomnosti

v sobě obsahuje vědomí minulosti, a to

do takové míry a takovým způsobem,

jakým si minulost nikdy nemůže

uvědomovat sama sebe.

Thomas Stearns Eliot, překlad Martin Hilský

Úvod

Prolog

Sudičky

Mistr Leonardo

Strach z létání

Pes plave proti proudu

Saturn požírá syna

Večeře pro dva

Pořád se učím

La Leocadia

Epilog

Úvod

Tento příběh se nestal, ale mohl se stát.

Na začátku byly nicméně dva příběhy, které se staly.

Rodinná historie je zvláštní věc. Člověk poznává lidi, kteří tu žili před ním, a současně s tím se dozvídá i ledacos o sobě samém. Poznává se v tvářích na fotografiích, odhaluje (s potěšením nebo studem) způsob myšlení a jednání, který je mu vlastní.

Jeden z příběhů se o mě nepozorovaně otřel již v roce 1984. Matčin otec, můj dědeček Vladimír Kriško, byl elitním vojenským pilotem. Stíhací eso. Přežil množství vzdušných soubojů v druhé světové válce, zúčastnil se povstání a velel povstaleckému letišti Tri Duby u Zvolenu. Po válce zůstal v armádě, pracoval na Ministerstvu obrany a v roce 1952 ho v hodnosti podplukovníka nečekaně propustili — údajně proto, že matka trvala na tom, aby byl její čerstvě narozený syn, můj strýc, pokřtěný. A to se tenkrát moc nenosilo. Zbytek života tedy dědeček pracoval jako skladník (neboli referent pro zásobování) a účetní u Státních lesů.

Zemřel v roce 1988. Začátkem devadesátých let ho in memoriam rehabilitovali a povýšili na plukovníka. Klasický příběh, který si člověk může z jedné i druhé strany domyslet a dál po ničem nepátrat.

Protože v osmdesátém čtvrtém uběhlo od povstání přesně čtyřicet let, ve škole jsme dostali za úkol zeptat se na ně příbuzných, kteří se ho zúčastnili, a napsat o tom slohovou práci. Babička, bývalá učitelka, okamžitě odvelela dědečka do obýváku, já jsem si připravil pero a papír na poznámky, sedli jsme si na gauč a začal jsem zahřívací otázkou:

„Kolik německých letadel jsi vlastně sestřelil…?“

Děda rozpačitě mlčel, jako by ani nevěděl, co říct. Přičítal jsem to na vrub jeho skromnosti a nechuti vracet se do starých časů. Situaci zachránila babička, která vytáhla pár typických příhod šikovně odpozorovaných z dobových knih a filmů, já jsem je sepsal, dostal jsem ve škole jedničku i s pochvalou a všichni byli spokojení.

V roce 2008, dvacet let po dědově smrti, jsem ve schránce našel barevnou pohlednici zachycující krásy Rýna a jakousi luxusní výletní loď, která se po něm plavila. Byla adresovaná mé babičce, která ale tehdy už také nežila. Z druhé strany stálo nevypsaným písmem několik naškrabaných vět. Vysvětlovaly, že pisatel (Slovák, co mimochodem pracuje jako stevard na zobrazené výletní jachtě jménem River Symphony) se zajímá o historii vojenských pilotů ze čtyřicátých let a že by měl zájem o nějaké fotografie z tohoto období, případně z pozdějších let, na kterých by měl být můj dědeček. Pohlednici jsem nebral vážně a na nějakou dobu jsem na ni zapomněl. Až se náhodně vynořila při uklízení a já jsem v dobrém rozmaru odpověděl. Asi za dva měsíce (když námořníkovi končil turnus) jsme se setkali před Františkánským kostelem v Bratislavě — a následně jsme zašli do vykachličkované tmavé špinavé hospody kdesi v podzemí, dali jsme si hnusné teplé pivo a on mi představil mého dědečka v plné kráse a poprvé v jasném světle.

Jako první vytáhl okopírované úmrtní oznámení, které mu zřejmě kdysi dala moje babička nebo ho získal nějak jinak — a já jsem poznal svoje dětské písmo… náš milovaný manžel, otec, švagr… a pochopitelně mě zamrazilo. Ale pak jsem přes hustý dým a hluk opilých hlasů tak trochu roztržitě poslouchal.

Děda vystudoval ve třicátých letech vojenskou akademii a lítal se stíhačkami, ale strmou kariéru udělal až za Slovenského státu. V roce 1941 strávil v hodnosti poručíka několik měsíců v dánském Karup-Grove u 5. Slowakei Staffel/Jagdgruppe Drontheim, kde se učil pilotovat německé messerschmitty — to vysvětlovalo, proč jsem ve sklepě našeho domu neustále nacházel dánské mince z tohoto období. Vrátil se a jako velitel letky byl převelen na východní frontu. Jinými slovy do Ruska, neboť Slovensko se hrdě po boku Velkoněmecké říše zapojilo do boje o Novou Evropu.

Suchá fakta říkají, že se zúčastnil 156 bojových náletů a sestřelil devět sovětských letadel, za což dostal označení stíhací eso, které kromě něj získali jen dva slovenští letečtí důstojníci. Dědeček si sestřelení evidoval a na každé musel mít svědky, oficiálně mu z nich ale uznali sotva půlku, tedy těch zmíněných devět. Po jednom leteckém souboji — konkrétně 3. února 1943 — se vrátil do Krasnodaru na totálně rozstříleném Messerschmittu Bf 109F-4, který se držel ve vzduchu jen zázrakem. Za tyto skvělé úspěchy dostal vyznamenání Za tažení proti SSSR, Eiserne Kreuz I. a II. klasse a ještě mnoho menších vyznamenání, dokonce i od rumunského fašistického státu s rozkošným názvem Virtutea aeronautica — la croix d’or.

Otázka zní — mohl v roce 1984 říci sotva jedenáctiletému vnukovi, který o tom měl navíc psát slohovou práci do školy, že sestřelená letadla nebyla německá, ale sovětská?

Po návratu domů velel dědeček v hodnosti nadporučíka 13. stíhací letce dislokované na letišti ve Vajnorech a později v Piešťanech, která měla bránit západní Slovensko před americkým bombardováním. Téměř zázrakem strávil den, kdy byla letka rozprášená a téměř všichni piloti zahynuli, na lékařské prohlídce v Bratislavě. Kdyby vzlétl, tato kniha by s velkou pravděpodobností neexistovala. Samozřejmě, že při soubojích ve vzduchu sestřelil vícero amerických letadel. Američani se většinou katapultovali, a když je na zemi pochytali, internovali je v zajateckém táboře v Grinavě u Pezinku.

Střih. Na scénu přichází druhý muž — dědeček mého otce, můj pradědeček, vážený pezinský občan František Tuma, vlastník kamenolomu a autodopravy se slušným vozovým parkem.

Po vypuknutí povstání se Němci chystali zajatecký tábor v Grinavě evakuovat, což v překladu znamená, že američtí piloti byli tak trochu na přítěž. Jinými slovy — chtěli jim dopřát Spezialbehandlung neboli zvláštní zacházení, což zpravidla znamenalo likvidaci. Pradědeček Tuma pod rouškou noci naložil dvacet devět amerických pilotů navlečených do slovenských uniforem na nákladní auto (možná by se mu dalo říkat i malý autobus) — mají zbraně, na střeše leží připravený kulomet — a odvezl je na území povstalců (cituji: Byla jasná noc, jeli jsme bez světel…). Dostanou se až na letiště Tri Duby (zachovala se dokonce fotografie ze 7. října 1944), odkud je spojenecké letadlo přepraví na základnu v italském Bari.

Začátkem devadesátých let dostal můj otec oficiální dopis z amerického velvyslanectví, který končil větou:

Dovolte, abych vyjádřil svůj upřímný obdiv k odvážnému činu Vašeho už zesnulého dědečka. Budeme na něj vzpomínat s hlubokou vděčností. S úctou,

Theodore E. Russell,

velvyslanec Spojených států amerických

Letišti Tri Duby právě v té době, v říjnu čtyřicet čtyři, velí můj děd, matčin otec, kapitán Kriško, který se mezitím jako letec, konkrétně už 30. srpna 1944, přidal k povstalcům. Věnoval se vzdušnému průzkumu, bojovým náletům na nepřátelské (tentokrát německé) pozice a jistou dobu měl na starosti i provizorní letiště v Donovalech, na kterém čekalo letadlo — spojka pro generály Viesta a Goliana, aby je vzalo do Moskvy. Ti, jak víme, dali přednost horám, takže dědeček stroj při ústupu s kolegy zapálil.

Ale vraťme se k americkým pilotům — je velmi pravděpodobné, že některé z nich můj děda osobně zastřelil. A pokud ne on, byli to rozhodně členové jeho třinácté letky, které velel v průběhu léta 1944 (… a jak je známo, tito slovenští stíhací piloti nezabránili bombardování rafinérie Apollo i proto, že si podle tajného rozkazu šetřili svá letadla na připravované povstání).

V tomto momentě obvykle posluchači ztrácejí nit. Příběh se zdánlivě třepí jako starý svetr. Důvod je jasný: navzdory různým peripetiím a zvratům během krátké doby jde stále o příběhy dvou lidí — dědečka z matčiny strany a pradědečka z otcovy strany. Nic víc.

Netuším, jestli se ti dva muži setkali osobně.

A i když se setkali, určitě je ani nenapadlo, že je něco spojuje.

Já.

Určitě by je nenapadlo, že se setkají v této knize nebo vůbec v nějaké. Že jejich příběhy dá někdo takhle dohromady.

A aniž by to tušili, z jejich setkání se zrodil Dům hluchého.

Tato kniha není naší rodinnou historií, ani jí být nikdy neměla. Konec konců každý pokus o její záznam vždy zůstává fikcí, stejně jako jakýkoli zveřejněný soukromý deník, protože každý má potřebu se očišťovat a omlouvat své jednání.

Dům hluchého vypráví o tom, jak do životů lidí na Slovensku zasáhlo neskutečné dvacáté století.

Neskutečné — ve všech významech toho slova.

Peter Krištúfek

Bratislava, říjen 2012

Prolog

„Člověk si chce postavit obydlí. Vznikne představa domu a s ní je spojená touha po jejím uskutečnění. Ale to ještě nestačí k tomu, aby dům stál. Na stavbu je třeba kámen, cihly, trámy a tak dále, což jsou objekty vnějšího světa podléhající jisté zákonitosti, docela jiné než představy těchto věcí.“

Za okny auta už je téměř jaro a stromy jsou jakoby ohlodané zimou a prázdnotou. Sníh odtud slezl sotva před pár dny. Krajina v černých a bílých tónech je plná vran a havranů. Občas se jakoby mimoděk musím podívat na svoje červené auto, abych se ujistil, že se svět nějakým zázrakem neodbarvil. Když se to tak vezme — všechno směřuje k šedivosti. I oblečení opakovaným praním bledne a šedne. Šedivá je královnou barev. A zároveň jejich smrtí.

Uf! Skutečně rozkošná úvaha! Jako správnému sedmdesátníkovi se mi zdá, že svět spěje k zániku. To přece patří k věci — no ne?

Za to všechno dost možná může esej, kterou poslouchám z rádia při řízení. Hudba mi v poslední době čím dál víc vadí. Nese s sebou příliš mnoho emocí a já se jim snažím úzkostlivě vyhýbat. Třeba i dnes. Protože od té doby, co náš dům po smrti otce zpustl, pohybuji se v něm opatrně jako v toxicky zamořeném pásmu. Vždy se mě zmocní neskutečná úzkost. Před půl hodinou jsem vyrazil z Bratislavy do padesát kilometrů vzdálených Brežan. Nebyl jsem tam už několik měsíců, takže mám pokušení zeptat se na pumpě na cestu. Jen pro ten pocit. Trefil bych i poslepu — jako v té hře, když se při chůzi snažíte vydržet co nejdéle se zavřenýma očima. Platím tedy beze slova a nastupuji do auta. Dokonce na chvíli vysvitne slunce.

Házím si mincí, dělám to často. Sám jsem totiž člověk nerozhodný a tohle mi pomáhá už roky. Hlava, nebo orel, hlava je jít, orel vrátit se.

Orel.

Nelíbí se mi to. Házím ještě jednou.

Znova totéž. Zamyslím se. Ne.

Třetím hodem konečně hlava.

Dobře tedy, přesvědčili jste mě, pokračuji dál v cestě.

Tvářím se, jako bych měl i jinou možnost. Ale pravda je — a ať to zní klidně i pateticky —, že do našeho brežanského domu jdu naposledy v životě. Příště už tam nebude.

„V představách můžeme docela dobře začít stavět dům od střechy. Připusťme ale, že je stavitel dobře obeznámen se zákonitostmi přírodních sil. Stačí to k tomu, aby postavil dům? Což se stavitelovou myslí neprohnaly tisíce různých obrazů, než vznikl definitivní plán stavby? Různé obrazy se spojí a vytvoří konečnou představu budovy. Jedna z nich se najednou má k tomu, aby se uskutečnila. Nervy řídící chůzi dostanou příkaz kráčet směrem k domu pana X. Před dveřmi nervová vlákna ve svalech na rukou přijmou povel k pohybu, kterým se klepe. Zvuk klepání ve formě chvění vzduchu podráždí sluchový orgán osoby, která je za dveřmi, dráždění způsobí pohyb úst, která vyloudí zvuk: Dále. Pohybující se ústa druhé osoby vydají přibližně tyto zvuky: Pane X, potřebuji dělníky na stavbu domu, máte nějaké k dispozici? A konečná představa bude nabitá takovou silou, že druhého pana X bude pronásledovat po všech koutech města.

Pak jednoho dne vybudí představa domu u stavitele novou sílu a požene ho k jednomu místu, kam jiným způsobem navozené reakce přivedou i množství dalších lidí. Pak pohyb úst, co vydá zvuk: Tady kopejte základy, vyvolá velmi živé reakce těch lidí a po dlouhou dobu je bude udržovat v činnosti. A dům vesele poroste, až bude jednoho dne dokončen. A to všechno způsobila představa domu.“

Sjíždím z dálnice a velkou rychlostí proletím kolem zablácené tabule ohlašující Brežany.

Na životě je nejvíc vzrušující to, že když házíte do moře láhev se vzkazem, znáte jen první část příběhu. Jeho konec už ne. Tak to alespoň říkával otec.

A jak se pomalu na cestě přede mnou vynořuje náš starý dům, v hlavě mi jako ozvěna zní dětský pokřik čik-čik domeček! Tohle jsme volali, kdy už jsme konečně doběhli do bezpečí. Bylo to zaklínadlo.

Neúčinné zaklínadlo.

Můj syn Bony — ještě na začátku naší divoké a neočekávané cesty do Španělska s otcovým popelem schovaným v krabici od cigár — říkal, že ať vyprávím, co chci, minulost stejně neexistuje. Dodnes nevím, jestli během těch společných dní strávených v autě nakonec nezměnil názor. Jeho tříletý syn, můj vnuk Samko, se před týdnem zeptal:

„Kdy je včera?“

Nedokázal jsem mu odpovědět.

1. část — Sudičky

1.

Každé hodiny vtomhle domě ukazují jiný čas.

Ten pocit jsem měl vždy — když jsem tu vyrůstal, ipozději, když jsem se sem zrozličných pohnutek vracel.

Zrušné ulice se dovnitř vchází vysokou bránou sobloukovým portálem. Když zaní člověk pokračoval rovně, ještě před pár lety se mohl ocitnout vevelké zahradě sovocnými stromy, ale mohl také zahnout avstoupit dodomu. Dům má přízemí aprvní patro. Vysoká stará okna se otvírají dovelkých slunných pokojů.

Před domem je malá zahrádka. Kdysi se tu plazívala réva atvořila tunely aprůchody. Tady mě naši občas odpoledne nechávali spát vkočárku.

Vzpomínám si namatčinu tvář. Skláněla se nade mnou, měl jsem tenkrát přesně rok. Alespoň tak si to představuji, zřejmě podle fotografie, kterou jsem viděl akterá už je ztracená. Člověk si přece normálně takové věci nepamatuje.

Apotom — jako čtyřletý — jsem jednoho dne zničeho nic oživl vevzduchu.

Vzahradě.

Právě jsem padal ze židle. Vylezl jsem nani, abych viděl líp kolem sebe. Neudržel jsem rovnováhu. To je moje první anejvzdálenější vzpomínka.

Byl slunečný květnový den, jeden ztěch, kdy se pokládá zarozumné pozvat přátele aznámé aveselit se. Sobota nebo neděle. My děti jsme si zadomem hrály naschovávanou arodiče popíjeli uohniště. Smáli se agrilovali. Byla jich plná zahrada. Kvetl bez, zdálky voněly lípy, voněly až hluboko donoci— je zajímavé, jak se vzpomínky vážou navůně. Zahradou sem tam proběhla kočka.

Měl jsem počítat dosta. Zacpat si uši apořádně nahlas počítat. Ostatní děti se schovávaly. Skřečovitě přimhouřenýma očima jsem občas nějaká čísla přeskočil, ale snažil jsem se. Čtyřicet pět, čtyřicet šest, čtyřicet sedm, čtyřicet osm, čtyřicet devět… padesát! Potil jsem se vzrušením asoustředěním, akdyž jsem konečně vykřikl Sto!, prudce jsem se otočil.

Prudce jsem se otočil avelká zahrada byla prázdná.

Jen sklenice, talíře, láhve adohořívající oheň. Žádní lidé. Ticho. Chvíli jsem jen tak zmateně pobíhal arostla vemně hrůza. Zůstal jsem sám nacelé planetě! Vyšplhal jsem se nažidli avykřikl.

Otec smatkou mě srozbitým nosem sbírali ze země. Ostatní dospělí, kteří se domluvili apotichu schovali, vsobě dusili potlačovaný smích.

Astejně tak dnes — když se dívám přes ulici dozarostlé aopuštěné zahrady toho domu, zase vní nikdo není. Jsem sám napusté planetě jako kosmonaut. Ztracený vtrávě akřoví, pod stromy, okteré se už léta nikdo nestará, arostliny si přivlastňují všechno kolem sebe. Potichu atrpělivě požírají celý dům.

To jsou tak zhruba věci, nad kterými nesouvisle přemýšlím vautě schladnoucím motorem, doněhož narážejí poryvy větru, vždy když kolem prosviští kamion.

Konečně vypínám rádio. Tentokrát se snaží upoutat moji pozornost zprávou, že kvýbuchu nafilipínském trajektu Super Ferry 14, při kterém před pár dny zahynulo 116 cestujících, čímž se stal statisticky nejsmrtelnějším teroristickým útokem namoři všech dob, se přihlásila militantní muslimská skupina Abú Sajáfa. Stihnu ještě začátek debaty onašem blížícím se vstupu doNATO aEvropské unie, otevřu dveře avycházím dořídkého mrholení, které před chvílí vystřídalo zubaté slunce. Poletech se odhodlávám vyškrábat nahoru nakostelní věž apodívat se zvýšky nanakynuté Brežany rozlévající se dodálky.

Kostel je poměrně velký apod ním se ukrývá krypta — ty obvyklé hadry, kosti astaré železo, atrakce pro náhodné turisty. Věž už není široko daleko nejvyšší stavbou adávno se zní nedá dohlédnout nakonec města.

Pod nohama mi leží moře střech, mnohé znich děravé azchátralé. Mezi nimi trčí vprolukách moderní budovy, skleněné, kovové, připomínající jizvy. Jen okolní zdi tu atam prozrazují, že něco chybí — nedokončené cihlové hranice neexistujících domů. Nasever anavýchod se přes kopce táhnou sídliště ajejich přesné ulice. Jako ostrá přímka vše protíná široká špinavá Sálava — řeka, která se nikdy nenechala popřít avymazat, jen srovnat azregulovat, kčemuž došlo už vsedmdesátých letech, když vládla móda žehlení meandrů, kácení stromů aobracení říčních toků.

Dole pode mnou leží podlouhlé náměstí, vyrostl naněm obrovský billboard snápisem TESCO 1,2 km. Kolem se zadomy plazí široká, teď už čtyřproudá Štúrova ulice, míří najih.

Nastránce města Brežany je voddíle Historie města podrobně rozepsáno, co oněm Rákoczi, Matěj Korvín, Bela čtvrtý či stará Bela utrousili, co mu dali nebo co mu vzali — apotom se tam píše onových sídlištích azvelebování posametové revoluci. Diskrétně se však mlčí odobě, kdy se Brežany změnily nejvíc. Odobě, kdy zvelké části zmizely.

Zahrady jsou teď většinou prázdné, ale zdětství si pamatuji, že téměř ukaždého domu stál ořech. Stínil aostrá vůně odpuzovala hmyz akomáry. Už je téměř všechny vykáceli, zůstala jen tráva nebo beton. To se dnešním Brežaňanům líbí, tak to viděli vtelevizi.

Akdyž zakroužím prstem vevzduchu, nasliním ho apodle směru, odkud fouká vítr, ze Štúrovy ulice zabočím mezi budovy, narazím nanáš dům. Můj dům, otcův dům, dům otce mého otce.

Větry tu většinou vanou zvýchodu.

Náš dům měl vždy svůj vlastní magnetismus ajá jsem se mu bránil až dochvíle, kdy už dovnitř vstoupit nebylo potřeba. Tak jako iteď. Vždycky jsem našel množství důvodů, abych to oddálil. Apak mě dům zase jakýmsi zvláštním pavoučím způsobem chytil anechtěl pustit. Čas to jen zhoršoval.

Zdlouhavé prodlévání nanějakém místě kazí duši, říkával otcův bratr, strýc Rudo.

Vtakovém případě musí někdo bezpodmínečně přijít, naházet vaše věci doauta, posadit vás napřední sedadlo aodvézt pryč. Jinak vás to může stát život.

Anebo něco úplně jiného. Kdo ví.

Jednou mě takhle přišla zachránit sestra Tina, bez ní bych tu zůstal zakletý navždy jako šílená Šípková Růženka.

Můj mobil se rozhodl stávkovat, telefonuji tedy mrzutému Bonymu znedaleké pošty, že už jsem tady ajestli doopravdy nic zdomu nechce. Když stojím vefrontě, pohled mi padne navánoční růži vkelímku McFlurry.

Pan McDonald se tedy dostal až sem. Gratuluji!

Paní zapřepážkou se namě zneznámých důvodů usmívá.

VBrežanech se lidé obvykle znali odvidění. Když se to stalo poprvé, trochu jsem se lekl. Potom jsem pochopil, že mám otcovu tvář, tvář dědečka, tvář pradědečka… Rodinnou tvář, která se dědí zgenerace nageneraci. Rysy se lehce obměňují, ale podstata zůstává stejná. Je to tvář, která slouží jako vizitka.

Nemusel jsem se ani představovat. Stačilo jít poulici adva tři lidé mě uctivě pozdravili. Oslovili mě (někdy nejistě, jindy mimovolně nebo bez přemýšlení) Alfonz ajá jsem je trpělivě opravil: Adam. Jsem Adam. Většinou beztak neposlouchali adál mi říkali Alfonzi, Alino, Ali nebo rovnou pane doktore.

Otec měl malou jizvičku napravé tváři. Vdětství jsem si myslel, že vznikla, když pil kávu, zapomněl si zní vyndat lžičku aostrý konec se mu otiskl dokůže. Nikdo mi to nedokázal vymluvit. Nevymizela ani svěkem, pozoroval jsem ji, když jsme sedávali vkuchyni. To už mě téměř neslyšel, což naši komunikaci velmi zjednodušovalo, protože mluvil jen on, já jsem měl poslouchat. Neuměl jsem odté tenké škvírky odtrhnout oči, jako by zní cosi hypnoticky vyzařovalo.

2.

Když jsem byl malý, věřil jsem, že skříní tam nahoře se dá projít dojiného domu. Dostejného, jako je tenhle, jen mnohem tajemnějšího. Možná tam dokonce leží jeho zrcadlový obraz. Otevřete dveře, odhrnete oblečení azaním jsou další dveře. Nepotřebujete klíč, nejsou zamknuté. Stačí zmáčknout kliku a… Zanimi podobné oblečení, které je třeba opět odhrnout, apotom stejná místnost…

To mě napadne jako první, když podlouhé době vcházím dotohoto domu vkdysi tiché ulici nevelkého městečka Brežany. Tedy nevelké bylo předtím, před léty, teď nabylo arozrostlo se, stalo se zněj veselé ašpinavé město, jakých je vnaší zemi plno.

Dům původně patřil prarodičům, potom rodičům ateď je prázdný. Člověk pochvíli už itrochu zapochybuje, jestli tu kdy vůbec někdo někdy žil. Ale zřejmě ano. Vše tomu nasvědčuje.

Je třeba jen vpološeru popaměti přejít ke skříňce spojistkami azapnout elektřinu — která kupodivu ještě funguje —, vyhnout se visícím pavučinám, vydechnout úzkost, vytáhnout rozeschlé dřevěné rolety, otevřít okna avyvětrat. Pustit sem trochu čerstvého vzduchu.

Navšechno mám dnešní večer, noc adalší den. Pozítří ráno přijede nákladní auto astěhováci naloží všechno, co by ještě případně stálo zařeč.

Domem se obvykle linula vanilková vůně. Vlastně jsem si dlouho myslel, že jde ovanilku (kousek kdysi matka dávala docukřenky), avšechno mi došlo, když jsem vdrogerii objevil kolínskou apřivoněl jsem si — otec ji používal poholení avytvářela zvláštní směs scigaretovým dýmem rozptýleným vjeho pokoji. Falešná vanilka.

Zmizelo plno věcí. Zůstaly potrhané tapety, pavučiny, ostré rovné rozhraní béžové abílé, oranžové azelené, všechno zdob, kdy se otci nechtělo odsouvat nábytek pokaždé, když maloval stěny. Zůstaly teď jen nesmyslné čáry jako linie přílivu mého dětství. Askříň. Skříň nahoře nakonci dřevěných točitých schodů vedoucích napůdu. To sdruhými dveřmi adalším zrcadlově obráceným domem vymyslel můj otec avšichni členové rodiny mu stajuplným úsměvem přitakávali.

Sedám si naschody avdechuji vzduch nasycený pachem vlhké omítky, vůní zatuchlých šatů anevyvětrané místnosti. Trochu ipřivřu oči, abych to mohl lépe vnímat. Srdce se mi rozrušeně chvěje.

Nikdy jsem se neodvážil dveře skříně otevřít. Tušil jsem, že tam visí jen kupa oblečení plného naftalínu. Nechtěl jsem zažít zklamání.

Otec si celý život vymýšlel, ale elegantně ašarmantně, avšichni mu proto věřili. Procházely mu věci, které by nikomu jinému neprošly. Jak by řekl můj vnuk, Bonyho Samko, byl superman. Mnozí nebrali vážně, že je léta těžce nemocný, aani to, že zemřel. Ještě dnes se mě lidé naulici ptají, jak se mu daří.

Jak se má pan doktor?

Doktoři přece bývají nesmrtelní, nebo ne?

Natomhle schodišti rád sedával Vojto, můj kamarád, možná nejbližší ze všech, moje druhé já — ale takové obrácené. Chodíval sem dokonce itehdy, když unás nebyl nikdo doma. Líbilo se mu tady. Jednou se sem vplížil apřistihl otce, jak si poobědě tajně zapálil cigaretku. On, který svým pacientům tabák přísně zakazoval avšemožně je zato káral.

„Pane doktore, vy kouříte?“

Otec se obrátil zahlasem, co vycházel ztmavého kouta:

„Jedna cigareta neškodí, kamarádíčku. Musíš ale kouřit opatrně, abys to příliš nevdechoval — avyfukuješ jen takhle stranou, koukni…!“

Vstávám ajdu povrzajících dřevěných schodech nahoru. Lidé vjistém věku tuší, že se to někdy snadněji řekne, než udělá — ale když přinutím stará kolena spolupracovat, hýbu se. Tinina praštěná dcera Jenny znala všechny naše dětské pověry, atak jednoho dne tu naši tajemnou skříň vyklidila, odmontovala zní zadní stěnu apřistrčila ji kedveřím dopodkroví. Procházelo se tam skrz ni. Tak tedy otevírám skříň avstupuji dovnitř.

Pokud by nějaký dům měl mít podvědomí, rozhodně by se nacházelo napůdě se vším, co jinde začalo být nepotřebné, ale nikdo nemá odvahu to vyhodit.

Vzduchem poletují drobné kousíčky prachu. Vesvětle pronikajícím škvírami vestaré střeše vypadají jako ze zlata. Připomínají předválečný holandský Bols stancující baletkou nasetrvačník. Matka takovou láhev ukrývala veskříni — vhusté tekutině, která se během let pomalu odpařovala, visely zlaté plíšky jako zamrzlé včase.

Napůdě se mi vždy těžko dýchalo.

Asthma bronchiale — říkal otec. Sliznici mi často podráždil oblak dýmu zjeho cigarety, zapalované tajně, aby si toho podle možností nevšiml ani on sám. Alergoložka mi neustále trpělivě opakovala, že vkaždém domě má prach úplně jiné složení, takže není vpodstatě možné vytvořit účinnou vakcínu, aby si organismus navšechny ty mikroskopické buňky mrtvé kůže, srst zvířat akousky všelijakých věcí, které se kdy vdomácnosti vyskytly, zvykl. Prach způdy mi dráždil oči aškrábal mě vkrku. Možná tu poletovaly částečky mého otce, který žil vdomě nejdéle anakonec se stal jeho jediným obyvatelem.

Zakopávám ohromadu zaprášených věcí. Vytahuji fotografii snalepenou velkou hlavou, pod ní svítí jakási stará bankovka. Školní sešity aopotřebované knihy, vybledlé plyšové hračky, otcovy lékařské záznamy.

Zápisník. Narubu nálepka sneumělým nápisem Choroby psaným ručně. Nazašlé oranžové předsádce razítko MUDr.Alfonz Trnovský aotcův podpis, který si donekonečna cvičil napijáky. Vedle velký diář firmy BAYER, nahřbetě rok 1937. Pamatuji si ho, jako malý jsem si doněj čmáral.

Pod ním leží Lékařská ročenka zroku 1943. VSeznamu lékařů naSlovensku podle stavu k31.květnu1939, přihlášených kuvedenému dni do lékařské komory vesmyslu paragrafu 3 zák. č.56/1939 nastraně 127 — Trnovský Alfonz, řím.-kat.— nar.30. VII. 1912— prom. 29. VI. 1935 vBratislavě — prakt. lékař Brežany.

Vdřevěné škatuli postaré šachové sadě (jako vkaždém poctivém příběhu se figurky postupně poztrácely) se povaluje kulaté razítko shnědou kulatou hlavičkou zakončené obráceným kovovým nápisem MUDr.A. T. Aještě jedno spodélnou hlavičkou snápisem Dr.Trnovský Alfonz, Brežany anapravo číslice 1.

Aněkolik fotografií otcovy staré ordinace svšelijakými přístroji. Rentgen, lékařská skříň, horské sluníčko.

Tak přece tu kdysi byl, tohle jsou jasné důkazy!

Zmrzlý Ötzi zalpského ledovce měl vžaludku ještě nestrávenou potravu, vkapse jakési houby— ajeho fiktivní pravěký život se vyvíjel aměnil podle každé nově objevené drobnosti.

Představivost je strašná věc. Achillova pata lidského mozku.

Důkazy oexistenci nicméně přibývají.

Septichen inject… sepsis post partum et post abortum. Pneumonia, ulcus cruris… REMED Praha. Žádám ozaslání vzorků…

Avalbech hromada rodinných fotografií. Otec každou pedantsky opatřil popiskou — ano, náš oblíbený rodinný rys, nevěříme vzpomínkám asvé paměti už vůbec ne. Ato ani nemluvím otom, že později popisky někdo další doplnil komentářem psaným fixkou, perem, ledabylým kostrbatým písmem amimoděk tak vznikly dvě verze minulosti. Nechci ukazovat prstem, ale může zato matka, když se mezi rodiči věci tak nějak zkomplikovaly. Impulzivní, neklidná, energická, jen ne vždy tím správným způsobem.

Nedělní obědy, společné oslavy, skupinové obrázky lidí usmívajících se doobjektivu. Matka vbílých šatech, vsandálech, vefotografickém ateliéru obklopená růžemi. Matka vkloboučku sedící urádia — zjevně poslouchající nějaký dobový hit, který si chtěla přehrát naklavíru. (1951) Matka sotcem vautě. Polino číslo jedna (pes) se vyklání ze zadního okénka… (1940) Matka skamarádkami nakoupališti… (1936) Naše nové auto (1940), já ladím rádio (1944) anaše třída vBrežanech — všechny děti se dívají doobjektivu, vzadu umapy Evropy stojí paní učitelka, vedle ní kamna aokus dál věšáky skabáty, naobrázku kostra lidského těla…

Poznávám se vetřetí řadě.

Nadně staré krabice leží iprosté smuteční oznámení včerném rámečku:

Shlubokým žalem oznamujeme, že nás dne 2.května 1965 navždy opustil můj drahý manžel, milovaný otec, bratr, tchán astrýc, podplukovník v. z. Vojtech Roško. Zemřel pokrátké nemoci vBrežanech, kde byl izpopelněn. Manželka Natália… Syn Vojto…

Vojtův otec.

Azdruhé strany je něčím lepkavým — zřejmě tím báječným slaďoučkým sirupem proti kašli, který jsme sVojtou chodili tajně upíjet zotcovy skříně — omylem přilepená pohlednice se sochou Lenina sedícího napodstavci vmoskevském Kremlu. Hledí zadumaně dodálky, jako by mu najednou všechno došlo. Pochopili ho špatně? Vyložili si jeho slova mylně? Vždyť hlásal jen rovnost mezi lidmi. Štěstí. Pokoj. Mír. Lásku. Dělal to tak přece isoudruh Kristus!

Umělohmotná vrstva napovrchu pohlednice ze šedesátých let způsobuje, že socha jakoby plave vprostoru. Soudruh Lenin se vznáší vtypické barvě východoněmeckého filmu ORWO, kde ihnědá vypadá jako odstín modré. Znám ji důvěrně, jako režisérovi mi rukama prošly kilometry filmových pásů vtelevizních střižnách.

Mohl bych takhle pokračovat ještě dlouho, ale začínají mi dřevěnět nohy akrátí se mi dech. Jako trofej si dokapsy roztržitě cpu prázdnou krabičku luminalu, doktorský diář, pod paži strkám ohmatanou knihu oGoyovi sbarevnými reprodukcemi.

Scházím opatrně dolů amyslím nato, jak otec, tehdy před léty, když jsme ho sPetrem, mým starším bratrem, vzali vlétě vykoupat doSence — vzácná příležitost, kdy jsme si my tři spolu někam vyrazili (což se už tuším nikdy víc nezopakovalo)—, uklouzl nakluzkých, řasami obrostlých schodech. Uhodil se dohlavy aztratil vědomí. Opatrně jsme ho uložili dotrávy asnažili se ho probrat. Pochvíli otevřel oči, pomalu se posadil, rozhlédl se kolem asáhl si nanaběhlou bouli nahlavě.

„Člověče, vrátila se mi paměť!“

3.

Vkuchyni ještě pořád stojí nerozbalená lednička. Krásná bílá, úplně nová. Vzanikajícím domě působí trochu nepatřičně.

Velké lodě vyloží vpřístavu plody ztropických zemí. Anapřístavní rampě už čekají speciální vagóny, které pojedou doČeskoslovenska. Roztřídili jsme je podle kvality natři třídy — za25, 20 a10korun… — čtu naútržku prastarých novin ležících napodlaze. Ahned si vybavuji matku zašera vzahradě, shrbenou, tvář ozářenou jen slabým světlem — tehdy už babičku sneposlušnými šedivými vlasy, které při barvení chytly neuvěřitelný fialový odstín. Shráběmi vruce, téměř klasický výjev — ačkoli pro ni zas až tolik ne.

Ale Millet nebo Benka by ztoho byli celí pryč.

Dostojevský byl třída, vkvalitní bordó vazbě— Zločin atrest. Otcova oblíbená kniha. Kafkovi se dařilo oněco hůř — pět navlhlých knih, pečlivě zabalených vzažloutlém papíru. Vzala doruky Hesseho Hru se skleněnými perlami aRimbaudovu Sezónu vpekle. Původně se rozhodla, že se jich ani nedotkne, nechtěla snimi mít nic společného. Stěmito knihami, které on držel téměř denně.

Umřel týden před tím. Přechodil zápal plic — co jiného se dá dělat vurčitém věku avjistém stavu, než přechodit zápal plic? Strávili spolu půl století. To je dost. Víc než dost! Představovala si, že zatímco on už zůstane navěky zaseknutý nasvém čísle, ona bude mít osmdesát sedm, osmdesát devět, devadesát, devadesát dva… čtyři… pět… Těšilo ji to. Konečně si začne užívat života, bude hodně cestovat, nechá přestavět dům, koupí nový nábytek. Hned popohřbu objednala pračku aledničku.

Jako bych viděl, jak ji píchlo vkříži, musela si nachvíli sednout anatáhnout se. Jistě si představovala, jak její kosti pomalu přicházejí ovápník, jak tuhnou aztrácejí pohyblivost, jak znich postupně uniká život. Součást její oblíbené hry Hlava-ramena-kolena-palce. Nekonečné nemoci, onichž vyprávěla stakovou láskou.

Auž drží vrukou Tacitovy spisy aprsty se jí třesou nedočkavostí. Kolem vládne listopad, mrazivý, až zněj modrá pokožka. Vítr jí profukuje kabát. Odúst stoupá pára.

Otcova samotka, jak ji on sám nazýval, zůstala přecpaná knihami, jen sminiaturním prostorem naspaní, kam se jen tak tak vešel. Mámě to vždycky lezlo nanervy. Mluvit spolu přestali už před lety, aačkoli se nerozvedli, každý bydlel najiném konci města.

Člověk má pravděpodobně vymezený určitý počet slov, která má druhému říct. Když se jednoho dne vyčerpají, nic se nedá dělat. Stejně jako se lidé podlouholetém soužití začínají víc avíc podobat jeden druhému, tak se moji rodiče čím dál víc lišili. Také si později mezi sebou vyměnili sotva deset pokaždé stejných slov, jako by se jejich slovní zásoba scvrkávala ascvrkávala. Jistě ktomu přispívala iotcova zhoršující se nemoc. Tři dny předtím matka konečně uskutečnila svoji velkolepou pomstu. Azase ji vidím apředstavuji si ji, jak kráčí oholi shrbená, ale rozhodná poštěrkem vysypané cestičce kvelké bráně. Naměděné střeše kostela sedí černé vrány, zevnitř se line vůně kadidla. Určitě ji tehdy ten pocit hřál usrdce. Nadechovala se sradostí. Sedla si dolavice úplně vpředu kzapáleným svícím. Pompézním plačtivým hlasem se ozvaly varhany aona se dívala někam nahoru směrem kbarevným vitrážím akamsi zaně, kde ho cítila. Mého otce Alfonze Trnovského. Usmívala se. Jako by se tu mezi studenými zdmi zhmotňovala jeho tvář, tvář muže, který jí teď patřil se vším všudy. Tvář popelavá azuřivá, jako už dlouho ne. Kdo ví, zda mají duše tváře? Kdo to ví?

Otec vBoha nikdy nevěřil, byl přesvědčeným ateistou. Byl sice pokřtěný aabsolvoval svaté přijímání (hlavně kvůli svým rodičům — dědeček Albert by mu to neodpustil), ale nic víc. Naopak chybělo málo amatku zaválky nepokřtili, protože se otec odmítal vyzpovídat. Přišlo mu to absurdní. Nakonec ho přemluvili. Byla to totiž — jak se píše vlaciné dobrodružné literatuře — otázka života asmrti.

Až farář zdominikánského kostela, který před časem oživili azrekonstruovali (matku to nachvíli určitě překvapilo, protože sem nevkročila už přes šedesát let), se nechal obměkčit, přesně jako jeho kolega kdysi zaválky. Slíbil jí trochu předraženou zádušní mši, ale matka se rozhodla, že si to může dovolit. Začali se jí už totiž hlásit zájemci ounikátní Gershwinovy nahrávky našelakových deskách, které otec celý život sbíral. Nyní je přece svobodná avolná! Tak volná jako teď se necítila ještě nikdy.

Ahlas dominikána slavnostně promlouval: „Alfonz Trnovský byl statečný člověk adobrý křesťan. Dobrý ačestný. Je to pro nás všechny veliká ztráta. Alfonz právě předstupuje před tvář Spravedlnosti. Doufáme, že Bůh kněmu bude milostivý. Amen!“

Matka seděla vkostele sama. Tenhle cirkus se jí před ostatními povedlo dokonale utajit. Dobře věděla proč. Všechno mi prozradil až ten dominikán. Dohrály varhany, matka se pomalu zvedla aztěžka kráčela směrem ven.

Azas je tu zahrada amatčin prudký kašel uprostřed nezvykle chladné květnové noci.

Ještě jich pár zůstalo. Lorca, Aloysius Bertrand, Verlaine anějaké papíry, hromada papírů, které popsal otec. Hází je doohně kostatním, mění se vuhlíky atenké proužky popela. Prudký vítr je roznáší kolem jako sypký tmavý sníh. Pohrabáčem rozevře tvrdé desky, aby dobře hořely. Oheň se zmocní zažloutlého papíru. Olivová zahrada se otevře azavře… Naslouchej tichu, mé dítě…

Vyrvi mě ze stínu… Córdoba. Daleká, sama. Všedém popelu jsou černá písmena. Matka vdechuje dým. Prsty jako by přišly ocit, téměř jimi necítí svou tvář. Jsou prokřehlé. Oheň vzplál apotom najednou zhasl ajen doutnal. Zůstal jen kus vazby barvy bordó… VIČ DOSTOJEV… — oznamují odřená pozlacená písmena. Vazba je doopravdy kvalitní. Ledový vítr jí rozevírá cípy kabátu. Zkřehlá je tiskne ksobě. Přepadá ji prudký záchvat kašle. Stojí tam nepatrná udoutnajícího ohýnku vzahradě tohoto velkého domu.

Ráno se probudí svysokou horečkou. Když jí večer přivezou novou ledničku, dodací list podepíše jako vesnu.

Ta lednička tu teď uprostřed kuchyně svítí bíle azbytečně. Ani ji nestihla vybalit.

Slovenské přísloví říká, že smrt přichází dovysmýčeného domu. Opříslovích si obvykle myslím svoje, ale tohle tedy skutečně vyšlo.

4.

Staré časy teprve přijdou — ušklíbal se často strýc Rudo, otcův bratr, když přišla řeč naminulost. Až později mi došlo, jak to vlastně myslel.

Nejdřív to chtěl syn Bony, potom, omnoho let později, dávno posametové revoluci, Matúš, můj vnuk. Veškole jim dali zaúkol sestavit rodokmen. Podrobný — se jmény, příbuzenskými vztahy, zaměstnáními, tituly, roky narození aúmrtí.

Když to bylo poprvé, začátkem sedmdesátých let, dost jsem se lekl, jestli tak nenápadně prostřednictvím školy adětí nehledají nějaké skryté kádrové souvislosti, které by mohli využít nebo zneužít. Bony nakreslil naslepené papíry velký rozvětvený strom anechal mě přemýšlet. Hned poobědě zmizel ven dokrásného slunečného dne. Ajá jsem narodokmenu pracoval celou neděli až dovečera.

Ahned se mi vynořovaly rozličné příběhy, které se vyprávěly vrodině. Mého budoucího dědečka, malého opu Alberta vzali jednou rodiče doVídně— potřebovali tam něco zařídit. Právě domlouvali ubytování vhotelu, když vtom shukotem vpřízemí vedle recepce zastavil velký výtah. Otevřely se dveře, zanimi osvětlený prostor. VBrežanech nic takového neměli, aopa Albert si myslel, že to už je ten pokoj, vkterém budou bydlet, že ho poslali dolů zanimi. Stál tam svytřeštěnýma očima. Navýlet vzali iděvče ze sousedství. Znedostatku jiného slavnostního oblečení ji rodiče navlékli dokroje. Před Štefansdómem nani všichni zírali jako naexota. Byla to Albertova budoucí žena, oma Mária, moje babička.

VBonyho rodokmenu vystupoval opa Albert jako dělník aoma Mária jako služka. VMatúšově rodokmeni se zněj stal stavební inženýr. Upracovaný anijak zvlášť bohatý. To byla nakonec pravda. Oma Mária měla malou živnost adělala podomácnostech manikúru. Doopravdy.

Opa Albert zemřel mladý při důlním neštěstí. Nastaré fotografii drží oma Mária malého Alfonze, mého otce, nakolenou, okolo stojí starší sourozenci avedle něj strýc Karol. Jejich otec už je mrtvý, Alfonz se narodil tři měsíce pojeho smrti. Apřece je snimi — tvář opy Alberta vystřihli zjiné fotografie analepili ji místo strýcovy — velkou hlavu posadili přímo naútlá ramena. Atak byla rodina konečně kompletní.

Tu fotografii jsem přinesl společně sjinými věcmi způdy. Předtím ji jako rodinnou relikvii opatroval můj otec. Občas ji vytáhl, když si myslel, že ho nikdo nevidí. Vtěžkých chvílích se kesvému poslepovanému otci obracel avedl sním dlouhé rozhovory.

Zda opa Albert odpovídal, není známo.

Smatčinými předky to vypadalo hůř — matčin otec byl židovský obchodník, nabrežanské poměry celkem bohatý, jmenoval se Béla Blau. Nedokázal jsem si představit, že by to takhle stálo vnašem rodokmenu zroku 1974. Stal se zněj tedy Vojtech Modroch, to mi znělo jako počestné (ač dost průhledné) jméno apracoval jako úředník napoště vBrežanech. Představoval jsem si, že by ho to zas tak moc neurazilo, ať tak či onak — ito je práce sdokumenty. Dokonce jsem ho naoplátku nechal idéle žít. Bydleli jsme tehdy srodinou včím dál anonymnější Bratislavě — naulici Malinovského, vdomě plném lidí zcelého Slovenska, astejní byli iBonyho spolužáci, takže diskrétnost zaručena. Prozrazení nehrozilo.

Šedesát let posmrti se zejde Blau vMatúšově rodokmenu vrátil kesvému jménu izaměstnání, atak už to doufám izůstane. Stihl umřít ještě před válkou (doopravdy), takže se nedožil všech těch věcí, co by se mu určitě staly. Správně umřít je velké umění. On, jenž se tak moc bál smrti, si natom dost zakládal. Kdoví, jestli se mu podařilo najít tu biblickou červenou jalovici bez vady aposkvrny, naniž nebylo dosud vloženo jho. Vtěch posledních bezstarostných dnech vzal ssebou imoji babičku Sáru — jeli vdešti příliš rychle autem značky Laurin Klement 360, ročník 1926, avaleji, která už neexistuje, narazili asi kilometr před Brežanami dostromu. Jsou tací, kteří říkají, že přesně takhle to má být — rostoucí automobilismus nám pomáhá odejít ze světa důstojně atak říkajíc vnejlepším.

Babička neboli jinak bobe Sára nepracovala astarala se odomácnost — uMatúše. VBonyho rodokmenu pod jménem Štefánia dřela vtovárně.

Vždyť iotec často říkal: Nostalgie jsou vzpomínky naněco, co se nikdy nestalo.

Zvlášť vestřední Evropě.

Amoje matka… Její původ zůstával nejasný, nikdy otom nechtěla mluvit. Jako malou si ji zneznámých důvodů osvojila židovská rodina, tak zněla oficiální verze ajinou jsem se odní nedozvěděl.

Tedy, pokud nemám věřit epizodám zkrásné literatury — že když se dívce zlepší rodiny poštěstilo zplodit dítě, poslali ji kpříbuzným, pokud možno někam daleko. No akdyž se vrátila, dítě vychovávali jako jejího mladšího sourozence. Některé věci se zkrátka nedozvím — oto víc si je můžu domýšlet.

ZaSlovenského státu brali matku jako židovku, nikdo se jí nanic neptal. Žádné domýšlení, žádná představivost. Holá fakta. Vkonečném důsledku je můj syn Bony skutečně echt pravý Slovák, protože vjeho těle koluje česká, maďarská, německá, polská, židovská akoneckonců islovenská krev, atak to má být. Středoevropské cuvée. Něco dostal ode mě, něco odmatky — odbláznivé blouznivé akrásné Zuzany, kterou jsem neviděl už přes deset let, ať je jí život lehký.

5.

Pokud mám být skutečně upřímný, doBrežan jsem se vrátil idíky těm kostem. Pořád mi nedají spát.

Celé to vlastně spustily. Někdy vpolovině osmdesátých let, když byl otec vnemocnici. Postupně jsme se jeden druhému vzdalovali, ikdyž jsme jen tak seděli vedle sebe. Až vedle něj jsem doopravdy zjistil, jak těžké může být setrvat sněkým osamotě vedvou. Já sotcem?

Jistě, zní to zvláštně, když si vezmeme, že zůstal nakrku mně. Sestra Tina byla vždy jednou nohou vAnglii (což bylo předmětem všelijakých výmluv) abratr Peter, ten byl pryč zase trochu jinak. Prvorozený syn, korunní princ, shlavou plnou velkých myšlenek, správem navlastní život. Vytrpěl si dost, ano, říkávala matka. Mohl by nám všem být příkladem, ano, říkávala matka. Avždycky přidala nějakou notorickou příhodu zjeho útlého dětství— zporodnice ho přinesli vtřesoucích se rukách, akdyž si měl kvůli lepšímu trávení prdnout (sprominutím, ibez něj), uskutečnila se náročná vědecká operace. Mně už jenom bez cavyků, aby se to tam uvolnilo, vrazili dozadku verzatilku. Tyhle příhody jsem zbožňoval! On — velký zářivý hrdina ajá — výškrabek stužkou vzadku.

Dá se dokonce říct, že vztah kotci jsem znovu získal díky těm kostem — to se stává avpřípadech, jako je smrt, to ani není nic neobvyklého. Ale tohle smrt nebyla, tedy alespoň ne smrt mého otce.

Před tím zvláštním podzimním dnem (nad domem snekonečným kejháním táhly divoké husy amé počínání sledovala jen sousedova kráva, která vydržela celé dni nepohnout se z místa) jsem byl hluchý aslepý, díval jsem se jen přímo pod nohy azoufale jsem se snažil nespadnout aoněco nezakopnout. Fungování světa jsem nerozuměl — anerozumím mu asi ani dnes, ale natom nezáleží. Potom se mi najednou otevřely oči.

Zkrátka — ponávštěvě otce jsem šel ještě jednou zkontrolovat prázdný dům auž jsem se chystal kodchodu, když jsem si naněco vzpomněl. Jako malý jsem si pod starým tisem zadomem zahrabal vmalé truhličce svůj dětský poklad (četl jsem tehdy Ostrov pokladů odStevensona amoc se mi líbilo něco zakopat aaž poletech to vyhrabat). Tu chvíli jsem si dokonce přesně pamatoval — otec kosil trávu, trochu poprchávalo ajá jsem sbíral velké slimáky, nosil je pod ten tis, kde jich mohlo být ikolem dvaceti, lezli tam avesele pouštěli sliz. Tehdy jsem ukryl poklad.

Tis už dávno skáceli, příliš se rozrůstal amatce to překáželo vevýhledu zkuchyně (jinak by tu stál určitě dodnes — tis je starobylý strom, jehož věk zaběžných okolností několikanásobně překračuje lidský život), zůstal poněm jen práchnivý pařez. Zahradu už tenkrát tvořily jen zpustlé stromy apolozřícená zeď najejím konci, omotaná provizorním plotem zpletiva. Chuligáni zokolí, co sem chodívali krást meruňky ašvestky, ho vždycky hravě přeskočili. Teď se tu dá už jen prodírat divočinou — Řím vevrcholném stádiu úpadku.

Vten obyčejný podzimní den jsem vzal lopatu, kterou ještě nikdo nestačil odnést, ašel jsem vykopat svůj dětský poklad — protože jindy bych to už určitě neudělal. Nevěděl jsem, kde začít, správné místo jsem si nepamatoval.

Atak jsem je tedy našel. Kosti anakonec ilebku, vmělkém hrobě pod tenkou vrstvou půdy…

Jen otec věděl ozahradě všechno. Kromě něj sem téměř nikdo nechodil.

Truhličku jsem sice vyhrabal zachvíli, ale odost víc mě zajímalo to druhé.

Pro náš vztah se mi zdá typické, že jsem otce objevil prostřednictvím hromádky kostí, které mu navíc ani nepatřily. Jako by se jednou zhlavních postav vmém životě stal nenápadný statista. Začala mě zajímat minulost. Zajímalo mě, co se tu mohlo stát.

6.

Zaokny se stmívá, studená ulice tiše šumí, rozsvítil jsem několik malých světel. Dvě žárovky podezřele bzučí. Prošel jsem se pomístnostech arozhodl se, které kusy nábytku je třeba zachránit, pár věcí jsem zabalil ateď sedím vzaprášeném křesle utopený včase. Člověku vždycky chybí jeho domácí rituály. Mně tedy určitě. Vzal jsem si ssebou sice několik knih, ale každou jsem popřečtení několika vět zase zavřel aodložil. Všechno vtomhle domě mě odvádí odsoustředění.

Poslouchám občasné zapraskání. Každý zvuk je zesílen oprázdné ticho, jako by se tu procházela neviditelná zvířata. To praská vysušený nábytek, už rok nevsákl ani kapku politury. Apak si sem zničeho nic nakráčím já, otevřu dveře adonehybnosti přinesu proudění vzduchu, přivleču svou bezohlednou vlhkost! Místností se rozléhá suchý askřípavý protest proti surovému vyrušení.

Lehám si nagauč adívám se, jak plynou stíny.

Nenápadně přichází ivečerní tíseň, moje oblíbená. Velké prázdné domy ji zasoumraku přímo přitahují. Než definitivně padne noc, budu se vní převalovat jako ryba voleji. Znám to. Stará dobrá úzkost!

Abych ji zaplašil, představuji si všechny ty dělníky ařemeslníky, co tenhle prostor dávali dohromady, všechny ty, co zněj vytvořili pokoj. Nahodili stěny, vsadili okna adveře, všechno vymalovali anatřeli barvou, pak ji vyvětrali, seškrabali prskance aztuhlé loužičky, pověsili záclony (aby nikdo neviděl, co se děje vevnitř — to se nazývá soukromí aobyčejně začíná uzáclon anamalých městech unich také končí), ufuněně dovalili nábytek arozestavěli ho… Kdo to byl? Muži páchnoucí omítkou aslivovicí, zpocení asvalnatí, svíčky pokrytými zaschlou barvou, popel zcigaret amastná pleť, to vše pod taktovkou opy Alberta (toho, který si natenhle dům kdysi vydělal vSuezu stavbou průplavu), který si doničeho nenechal mluvit anikoho nenechal bez dovolení sčímkoli hnout. Tak těsně stím domem zůstal spojený, až se mi zdálo, že kdybych teď chytil velký jídelní stůl aodtáhl ho koknu— což konec konců celý život navrhovala nebohá oma, ale zpiety to neudělala —, opa Albert by to inadálku celého jednoho křídla — dvou pokojů akuchyně se spíží — ucítil, vstal by prudce zpostele ajako pavouk povlákně by okamžitě odhalil nesrovnalost. Rozrazil by dveře apřinutil by mě uvést všechno dopořádku. Kdyby tu, pochopitelně, někde byl.

Vtomhle domě, kde každé hodiny ukazují jiný čas. Anebo všechen čas naráz.

Úzkost.

Otevírám lékařský diář BAYER, co jsem přinesl způdy. DoDenních poznámek jsem si kdysi psal deník. Mé směšné kostrbaté písmo se roztéká všemi směry pozeleně rámované tabulce snápisy: Číslo/ Datum / Jméno pacienta / Anamnéza / Diagnóza/ Léčení / Zvláštní předpisy / Mzda / Zaplatil / Poznámky.

13. III. pondělí

Když jsem se dnes probudil slyšel jsem jak si tatínek smaminkou povídali. Když jsem otevřel oči tatínek se právě ptal maminky jak vysokou jsem měl včera horečku. Já jsem vykřikl ařekl mu: „třicet šest“. Tatínek mi pak řekl že už se můžu obléknout atrošku chodit sem tam popokoji. Měl jsem radost. Celý den dnes létají letadla abombardují Sálavu protože je zamrzlá. Tenhle rok zamrzla hodně anaten led napadal sníh akdyž se teď led asníh rozpouští voda se rozlévá alidi kteří bydlí ubřehu Sálavy mají zatopené sklepy.

Uvečeře mi tatínek vyprávěl omrakodrapech vNew Yorku. Strašně mě to zajímá. Zvlášť když mi tatínek řekl že kdo bydlí vpadesátém poschodí jede nahoru výtahem pět minut. Člověk by si přitom mohl izdřímnout.

Apod tím stojí drobnými písmeny:

Luminal Hypnotikum aAntiepileptikum.

Ten den byla naše třída plná hluku atmy. Učitelka, paní Horecká, dokonce někoho poslala zatáhnout těžké závěsy, které se používaly, když moc pražilo slunce. Tmou znělo jen chichotání, šeptání ajejí podrážděný hlas. Vřadě jsme se strkali apostupně jeden podruhém předstupovali před tabuli kpřístroji vyzařujícímu slabé modré mléčné světlo. Rent-gen, šeptali si ti, co ani neuměli vyslovit písmeno R, iti, co takhle složité slovo ještě neslyšeli. Rentgen stál nakolečkách. Každý měl vystoupit naokrouhlou plošinu, opřít se zadní částí těla onízký pultík, hlavu vložit doopěrky, zvednout ruce achytit se dvou držadel nad hlavou. Vtu chvíli se mohlo se začít.

„Další!“ ozval se otcův hlas.

Otec seděl upřístroje vbílém plášti, natváři speciální brýle.

Viděli jsme jen jeho siluetu aútlé obrysy dětského těla.

Slabé světlo zhaslo.

„Další…!“

Připomínalo mi to brzká večerní představení vbrežanském kině Slovan. Obvykle tam snámi sedával ipáter Savický, zástupce ředitele katolického gymnázia aautor publikace Romantické toulky poBrežanech — známé ozdoby místních knihoven, zvlášť kvůli bordó-zlaté obálce se vzorem brežanského kroje (tu knihu četl kromě pátera málokdo). Bděl nad mravností promítaných záběrů. Seděl hned vedle otvoru, kterým proudil obraz zpromítací kabiny, akdyž se mu zdálo, že vefilmu není něco vpořádku — polibkem počínaje aodhaleným ženským předloktím konče —, okamžitě zakryl kloboukem objektiv promítačky akinosálem se rozezněl jeho trošku směšný, na muže příliš vysoký hlas:

„První, druhá atřetí řada ven!“

Tam seděli nejmladší žáci. Museli se poslušně zvednout aopustit kino. Teprve potom mohlo promítání pokračovat.

„Další…“ řekl otec monotónním hlasem dotmy.

Nařadu přišel útlý chlapec. Chytil ho zaramena apřitlačil kpřístroji. Prosvítil ho.

„Atoto by mohl být Vojto…“ utrousil.

Otec mu neviděl dotváře, ale měl ho takříkajíc vrukou.

„Vpořádku!“

Plácl ho pozádech.

„Ne, že se zase budete sAdašem poškole toulat!“

Co se vlastně dá říct oVojtovi Roškovi? Byl to můj nejlepší přítel. Nejbližší, jakého jsem měl. Dnes už nežije, ale to je úplně jiná část příběhu.

Vknihách jeho matky, paní Natálie Roškové, se psalo:

Který muž se narodil pod nadvládou Panny, je často zvědavý avychloubačný, rád přispívá nadobročinnost, ale ne pokaždé se mu zato dostane vděku apochvaly. Zamiluje se doněj jedna bohatá vdova, on si ale vyhledá šikovnou aduchaplnou pannu astane se mnohonásobným otcem.

Oposledním výroku bych mohl hodně vyprávět. Abudu. Možná ještě jedna věc: Otec nasvém rentgenu zjistil, že má situs viscerum inversus. Neboli obráceně uložené vnitřnosti — srdce napravo, játra nalevo, jako by přišel zjiného, zrcadlově obráceného světa.

Askutečně, vmnohém byl mým pravým opakem. Každému znás něco chybělo. Doplňovali jsme se.

Zhruba dodvacátých let dvacátého století se rodilo aumíralo doma. Až potom se začaly rodičky uchylovat dokrásných ačistých sterilních nemocnic. Šlo to všechno velmi pomalu — takže ijá jsem se narodil doma. No aVojto byl první dítě zBrežan, které přišlo nasvět vezbrusu nové poliklinice. Nic to neznamenalo, ale odchvíle, kdy se naučil mluvit, to každému zdůrazňoval, jako by měl nějaké zvláštní privilegium. Předpokládám, že to způsobila jeho matka, paní Natália.

Vojto vnaší době platil zavelkého specialistu namyši. Uměl jakoukoli chytit, aniž by jí ublížil. Potom jsme většinou vzali brčko, strčili jí ho dozadku afoukali. Nafoukli jsme ji vzduchem tak, že se nevešla dodíry. Jen bezmocně narážela dostěny asnažila se dostat dovnitř aschovat se. Pak najednou svelkým hlasitým prdnutím splaskla autekla.

Vojtův otec byl voják, přesněji vojenský stíhací pilot. Často jsem ho unich nazahradě vídal, jak vkhaki kalhotách skšandami, vbílém tílku asperfektním účesem sekal dřevo nebo stříhal stromy. Jejich koruny trochu vzhledem připomínaly jeho vlasy, alespoň tak se mi to tehdy zdálo.

Učil Vojtu střílet ze vzduchovky. Cvičili, když paní Natália pekla bábovku. Vojto vzduchovkou zručně ostřeloval rozinky.

29. IV. sobota

Ráno musím rychle vstávat. Jdu kesvaté zpovědi. Čekali jsme tam tak dlouho, dokud nás páter Savický neposlal kjezuitům. Pak jak jsme šli poulici trhali jsme isVojtou papír nakterém byly naše hříchy ajeden papírek jsme hodili naulici adruhý dokanálu aby to nemohl nikdo slepit. Taky jsme si koupili dva litry pukanců avparku jsme sostatními hráli kuličky. Přinesl jsem si jich dvanáct adomů jsem si jich potom odnesl šedesát tři. Poobědě jsem si sedl kestolu dělat si úkoly. Odtřetí až dodeváté jsem dělal úkoly. Jsem dělal výkres, pět příkladů jsem vypočítal, sloh osvých sourozencích Tině aPetrovi anaučil jsem se básničku. Večer si jdu lehnout brzy protože už jsem ospalý.

Hlavou mi pořád vrtá jedna věc — byl Ježíš Kristus katolík, nebo luterán?

Bactifebrin naterapii umělou horečkou.

Otec si vždy potrpěl nasilnou rodinnou atmosféru. Zlí jazykové tvrdí, že si moji matku Bertu vzal jako dceru bohatého židovského obchodníka jen kvůli penězům. (Bylo dost frech to tvrdit, dokonce až vjistém smyslu chucpe. Ale unás doma se tím nikdo netrápil.) Měli spolu tři děti — dceru adva syny, jedním znich jsem já.

Já.

Říká se, že když lidé začínají větu tímhle slovem příliš často, myslí jenom nasebe. Ale tohle je přece můj příběh. Tedy — příběh mého otce, který se domě převtělil. Apříběh Bonyho, doněhož jsem se později převtělil já. Aon-já-otec se později převtělí dál, vlastně už se to děje. Žádná dlouhá tenká bílá čára odminulosti kbudoucnosti totiž neexistuje. Všechno je kruh. Vážení amilí, tak to prostě je!

Kruh.

Léta před válkou se vmé hlavě podobají výjevům zkolorovaných filmů. Anebo scénám zfotografií, nanichž navylepšeném pozadí svylepšenou barvou hledí strnule doobjektivu lidé, co se ze všech sil snaží tvářit přirozeně. Abyste naobrázku vůbec něco rozpoznali, je potřeba dost světla, plno světla, tmavá místa sem nepatří, beztak se nedají postihnout.

Atak zůstane jen stylizovaný otisk života srýmovačkou: Jako to moře bez konce, lásko moje, navěky musí náležet mně drahé srdce Tvoje. Jako to moře vzbouřené je láska naše mladá, jak ptáček svoje hnízdečko, tak já mám tebe ráda! Amoře nadekoraci se vzdouvá acelou scenérii zaplavuje romantickým žbluňkáním.

Tu fotografii otce amatky zléta kdovíjakého roku mám.

Jako oko vhlavě střežila matka velký sešit podlouhlého formátu svelkým ozdobným nápisem Beliebte filmstars. Vobalech odčokolády Lindt und Sprüngli se ukrývaly fotografie amerických aněmeckých herců — Gary Grant, Charlie Chaplin, ale iPaul Hörbiger nebo Marlene Dietrich, které bylo třeba nalepit napříslušná místa, abyste toto album milovaných filmových hvězd měli kompletní. Amatka se snažila ze všech sil — dost vté době přibrala atrápilo ji to.

Hrát si salbem bylo zakázáno. Velice se rozzlobila, když viděla, že ho někdo znás drží vrukou. Přinesla ho jen občas, vneděli poobědě, když měla dobrou náladu aotec pospával nagauči aopatrně— já budu, Adaško, listovat! — nám ho ukazovala.

Otec předstíral odpolední spánek, ikdyž se začala zgramofonu linout hudba, která se matce sjejím milovaným albem nerozlučně spojovala. Často zněly filmové písně, akdyž ne — pak František Krištof Veselý zpíval melodie zoperety Pod cizí vlajkou. Vždycky mě fascinovalo, jak slehkým maďarským přízvukem deklamoval: Nájkrajši kút, všírom sveté je mója rodná zem… Tá jediná ma pré mňa tóľko krás…!

Ponatažení perka klikou se nakotouči roztočily křehké rozbitné šelakové desky svelkými nápisy Esta, Ultraphon nebo His Master’s Voice (spejskem, který poslouchá hlas svého pána linoucí se zampliónu gramofonu).

Občas se knám přidala iSára Blau — moje židovská bobe, která soblibou podřimovala vkřesle aneúspěšně se tvářila, že nás poslouchá. Ji si například nedokážu představit jinak, než jako vystřiženou zpapíru, protože zemřela příliš brzo. Rozpohybovaný neživý obrázek. Nakrátko ostříhané vlasy ananich paruka. Přikrývala si ji ozdobným šátkem smalými perličkami — jak se nastarou pobožnou židovku slušelo.

Zbožňovala macesy. Avůbec všechno smacesy spojené. Ksnídani je nacpala dohrnku azalila bílou kávou. Dozlaté slepičí polévky goldene jojch dávala maco kneidlach, knedlíčky zpomletých macesů, zelených kousků petržele ahusího sádla, aby zůstaly jemné, lehké apěkně plavaly.

Prarodiče sice měli dvě sady nádobí ajedli košer, ale dovolili, aby si jejich dcera vzala góje. Zejde Blau diskutoval sBohem tak často, jak jen to šlo— našestou ráno se chodil modlit doaškenázské modlitebny anaosmou ještě pro každý případ zašel dosefardské. Zřejmě aby mu ztoho, co se dělo mezi Nebem aZemí, nic neuniklo adokončil, co začal. Osvátku Purim posílal, jako všichni movitější židé, peněžitý dar rabínovi určený chudým. Akdyž vlétě přicházeli žebrat židovští šnoreři zHaliče aMukačeva, pohostil je koláči astrčil jim dokapsy pár drobných.

Ani moje matka, ani prarodiče, ani strýcové Armin aOskar neměli typické židovské rysy, onichž se tak zeširoka psalo vantisemitské brožuře Zrcadlo židů zroku 1925, pečlivě ilustrované podivnými zpotvořenými obrázky odvyšinutého českého malíře Karla Rélinka. Židi tu zatemných nocí vraždili křesťany, sváděli jejich ženy avšemožnými způsoby je ponižovali aokrádali openíze amajetek. Žádné velké zahnuté nosy, připomínající údajně při pohledu zpředu číslici 8, žádné velké odstávající špičaté uši ani hnědé oči.

Sedávali jsme spolu všichni při nedělním obědě. Takový sen oblečený dotechnicoloru to byl.

28. VI. sobota

Dnes byly hasičské zkoušky. Plno hasičům se po skvělých kouscích itleskalo. Hasičské zkoušky tu nebývaly ale teď tu jsou protože je vedro. Přišlo se podívat plno lidí. Já jsem se úplně zapomněl najíst jak jsem to zamyšleně pozoroval. Uoběda jsem ani nemohl dýchat jak bylo parno. Pak jsem se osprchoval.

Tonophosphan silně účinkující anejedovatý preparát fosforu. Trvalý, stimulující atonizující účinek naoslabené srdeční svalstvo.

Vlétě bývalo vBrežanech všechno vyprahlé arozpálené.

Vzduch jako by stál anehýbal se. Tak to prý vypadalo ipřed první světovou válkou, ospale alíně. Říká se, že městští radní chodívali popráci, správně rozparádění, popíjet dohotelu Zum Goldene Hirsch se skleněným nazlátlým jelenem nad vchodem. Měli tam vhotelové restauraci, stranou odvšeho hluku, vyhrazené separé.

Seděli tam určitě ivečer 28. června 1914 astejně tak ivečer 28. října 1918. Když vzrušeně přiběhl městský sluha arazil si cestu mezi stolky, ani si ho nevšimli. Teprve až když naprahu celý zadýchaný vykřikl: „Právě vznikla Československá republika!“

Je to tak, Rakousko-Uhersko, ta obrovská měňavka nesmyslně se roztahující postřední Evropě už dodělávala. Nic jiného se jí ani přihodit nemohlo.

Astarosta se obrátil kměstskému sluhovi splnou pusou červeného vína, polknul amávnul rukou: „Nehme to nazítřek!“

Heslo, které by klidně mohlo být součástí brežanského městského erbu, který jinak obsahuje obligátní hrozen vína, šíp svatého Egida neboli Jiljí avelké písmeno B. Pod to by se ten nápis hodil. Ne spisovně, ale vdialektu: „Nehme to nazítřek!“ Velmi výstižné.

Zvlášť když unás pořád ještě pokračovalo devatenácté století. Jeho výhonky pronikaly hluboko domého dětství. Ane ane to skončit.

Onedělních procházkách se špacírovalo ponáměstí. Mladý, štíhlý apěkně upravený otec si oblékl oblíbený smetanový oblek, matka letní šaty (asamozřejmě letní klobouk, protože stále potřebovala nosit něco nahlavě), my sbratrem jsme cupitali oblečení vnámořnických oblečcích asestra všatečkách. Takhle je to alespoň zachyceno nazažloutlé fotografii, kterou právě držím vruce.

Je nemyslitelné projít kolem cukrárny anestavit se vní, protože děti se dožadují zmrzliny. Nasnímku se zrovna míjíme sVojtou ajeho rodiči — všichni se srdečně zdraví, Vojtův otec vystavuje naodiv parádní vojenskou uniformu, momentálně je poddůstojníkem, vojenským pilotem, nevím jaké šarže.

Cukrárna patřila Puškárovi. Otec uněho často vzadu hrával karty sněkolika dalšími Brežaňany. Odtud nosil nejčerstvější novinky. Inějací židé se tam občas ukázali. Jako zvěrolékař byl pan Schreiber velmi vlivná osoba, podobně jako advokát pan Reis. Ten se nicméně takové oblibě netěšil. Lidé totiž dávají přednost spíše těm, kteří bičují vášně, nestojí oto, aby jim někdo vymlouval hlouposti.

Sedával tu iAmbi Krebs, který rád chodil bez klobouku, přestože ho ssebou vždycky nosil připnutý kekabátu sponkou. Ambi Krebs si vBrežanech zrozmaru zřídil malou soukromou botanickou zahradu. Dospělí se mu smáli, děti ho obdivovaly — zasymbolický poplatek dělal prohlídky svých exotických keřů astromů, než ho oně připravila tuhá zima vroce 1944. Říkával, že sedět můžeš kdekoli, jen tam musí být stálý přísun jídla apití. Asamozřejmě cigaret.

Puškár rád ačasto vyprávěl příběh otom, jak jeho matku přepadly nacestě ze hřbitova porodní bolesti aporodila uneznámých lidí, zaprvními dveřmi, nakteré zabušila. Adnes že natom místě stojí jeho cukrárna. Nikdo mu to nevěřil.

Měl zvláštní slovník. Když si například vzápalu mariáše nechtěně nahlas uprdnul, plácnul pozádech nejbližšího souseda avykřikl: Buenos Aires, amicenko! Kotci si ale nic takového nedovolil, dokonce si stále vykali. Jinak mlel neustále něco vestylu: Bůh cukrářů mi nadělil krémeše. Bůh chorob mi nadělil tyfus.

Puškárova cukrárna tedy předběžně — alespoň nafotografii — stojí nanáměstí.

Nahrneme se dovnitř. Já, bratr Peter asestra Tina (Tina chtěla, abychom jí říkali Tina, protože se jmenovala Marta, ale nelíbilo se jí to — takhle si všichni mysleli, že je vlastně Martina). Naši zůstanou stát venku naslunci.

„Mně jahodovou…!“ křičím.

Puškár přes dveře zdraví otce:

„Dobrý den, pane doktore!“

Tina domě šťouchne aosopí se namě:

„Říká se — prosím!“

„Jahodovou… Prosím!“ zašklebím se nani.

„Hned to bude…,“ říká Puškár aujímá se zmrzlinářské naběračky.

„Pro mě vanilkovou,“ říká Tina.

Cinká mincemi. Dávají je jí, což mě dost uráží.

„Říká se — prosím!“ vykřikuji.

Starší bratr Peter se jen směje. Kdoví proč, on zmrzlinu nikdy rád neměl.

„Sedmdesát čtyři celých atřicet setin,“ usmívá se Puškár.

„Co…?!“ valí oči Tina.

„Říká se — prosím!“ strkám doní zlomyslně.

„Sedmdesát čtyři celých atřicet setin!“

Tina zkoumá drobné vdlani aneví, co dělat.

„Pomůcka — jedna koruna československá se oficiálně rovná třiceti sedmi celým apatnácti setinám miligramu zlata.“

„Hmm.“

„Můžeš zaplatit vezlatě. Nebo ivkorunách. Mně je to jedno.“ Puškár se nadšeně usmívá, tím vším se náramně baví.

Zmatená Tina položí napult dvě koruny, olízne žlutou tající zmrzlinu, teče jí poruce, aotočí se kedveřím.

„Nashledanou…!“ volá zanámi Puškár.

Vybíháme ven.

Otec se před výlohou baví spaní Nebesárovou. Je to andělíčkářka, říkává oní matka, ajá dost dlouho nechápu, co tím myslí, ačkoli to nepravděpodobné příjmení mi mohlo leccos napovědět. Honíme se kolem asnažíme se co nejvíc zamazat odzmrzliny, která vnesnesitelném letním pařáku kalupem taje.

„Říkáte, že plodová voda měla zelenožlutou barvu?“ ptá se otec atře si špičku nosu. Zdálo se mi vždycky, že Nebesárovou nemá moc vlásce. Nedůvěřuje jí, aproto se vyjadřuje opatrně, aby si náhodou něco nevyložila jinak, než jak to on myslí.

Nebesárová přikyvuje.

„Při zdánlivé smrti je kůže novorozence modročervená, obličej acelé tělo oteklé; ruce anohy trochu napjaté, konečník sevřený, srdce bije slabě anepravidelně apulz vpupeční šňůře ustal nebo je nepravidelný… Když dítěti strčíte malíček dokrku ahrdlo se stáhne, musíte se pustit dooživování. Je třeba ho položit nazáda azústní dutiny odstranit hlen. Zúst azkrku, rozumíte?“

Nebesárová přivírá oči jako velká kočka asnaží se všechno zapamatovat.

„Potom ho musíte chytit zahrudník aněkolikrát sním pořádně zatřást. Pak mu jednou rukou zvednout nožičky aněkolikrát ho plácnout pozadečku, znovu ho chytit zahrudník aněkolikrát sním zaklepat. Kdyby neožilo, je potřeba postříkat obličej ahrudník studenou vodou. Pak by mělo začít pomalu dýchat arůžovět. Ale musí se pokračovat, dokud se pořádně nerozpláče.“

Nebesárová děkuje, někoho znás pohladí pohlavě, jinému pocuchá vlasy, usměje se aodchází. Otec se připojí knám.

Ano. Kdyby vté chvíli někdo stiskl spoušť audělal fotografii, zachytil by svět, vekterém jsou všichni šťastní adobře naladění. Svět, vekterém se nikdy nic dramatického nedělo, neděje adít se nebude. Nic nehrozí. Dokonalý prosluněný svět jednoho líného ospalého nedělního odpoledne vjakémsi slovenském městě Brežany.

Tu fotografii někdo doopravdy udělal. Vyretušoval, dobarvil aopatřil razítkem ateliéru Nežný aspol. Zastavil se naní čas, který nikdy neexistoval.

Dokonce zanámi vpozadí právě vté chvíli, kromě několika dalších, prochází Ičko Šroubek. Shrbený pase pokaždé maličkosti, kterou lze najít naulici — šroub, matice či ložisko —, všechno si to pěkně nese domů. Každou věc rozebere asloží apokaždé mu zní ještě něco zbude. Nadvoře se mu hromadí haraburdí, karosérie aut avšelijaké součástky, okterých by už nikdo nedokázal říct, kčemu vlastně kdysi sloužily.

Ičko Šroubek je išikovný obchodník. Prodává pořád těch stejných pět šest věcí, hrdý předchůdce moderního marketingu.

„Prosím, jen se podívejte! Speciální nůžtičky nakvětiny anožík naořezávání doutníků! Račte vyzkoušet!“

„Ukažte… Před týdnem jste říkal, že jsou to francouzské nůžky naúpravu řas anůž nakorek!“

„Ano, ale to bylo něco docela jiného. Anevěřili byste — zákazníci se oto mohli poprat! Teď mám ale dvě prvotřídní novinky! To je něco dočista jiného. Nenechte se zmást!“

„Jen nepovídejte — pamatuji si tady ten nápis!“

„Snad si, milá paní, nemyslíte, že bych vám lhal. Nemám ktomu sebemenší důvod. Je možné, že se tyto nůžtičky dají použít inařasy, ale především jsou určené kestříhání květin. Stejné je to istímhle nádherným nožíkem — používají ho nadoutníky, ale když si kněmu bude pan domácí ráčit skleničku vínka, nůž nakorek jako když najde!“

„Promiňte prosím — ale minule jste mi tvrdil, že je to břitva naořezávání ztvrdlé kůže napatách.“

„To musí být nějaký omyl. Moc mě těšilo aporoučím se!“

Aněkde vdálce, kde ho veskutečnosti můžu tušit jen já, se prochází náš zubař, doktor Gronský — ortodoxní žid, teď právě jako vážený občan naprocházce se ženou. Kdo ví, čemu se vzubařském žargonu říká zlatá žíla, ale něco takového pro něj představoval můj otec. Nosí cvikr astarosvětský klobouk, jako by chtěl neustále připomínat, že ať už to dnes vypadá jakkoli, staré dobré časy kdysi doopravdy existovaly.

7.

Jak tak listuji, natahuji se poflaštičce noaxu nanočním stolku. Nalžičku nakapu pět kapek aspolknu. Hořká chuť se mi rozlije pojazyku. Oddoby, kdy jsem měl tu komplikovanou zlomeninu nohy, to tak občas dělám. Nejčastěji večer. Lékař mi tenkrát předepsal noax proti bolesti. No co — něčím si přilepšovat patří klidské přirozenosti. Cigaretami, alkoholem nebo třeba vpřípadě starších dam nevinným ibalginem. Jen tak, pro náladu. Zachvíli se mi rozsvítí vhlavě. Ne moc, jen trochu. Bony by tomu řekl tuning.

Jedna zfotografií, které si prohlížím při světle malé lampičky, ukazuje průčelí našeho domu, nakterém ještě svítí úhledná tabulka zčisté mědi: Alfonz Trnovský, soukromý lékař. Pojisté době vystřídala první — lacinou, smaltovanou. Co už nafotografii vidět není, je otcova ordinace — projít bránou, poschůdcích nahoru apotom dvakrát doprava. Přispěl mu nani zejde Blau, dalo by se říct, že ta suma představovala matčino věno. Původní pokoj skuchyní předělali naordinaci sčekárnou — známky předchozího účelu byly víc než pozorovatelné, alespoň nazačátku.

Otec studoval medicínu nauniverzitě vBratislavě, což stálo, podle rozličných zmínek, nemalé peníze, ale spříslibem lákavé alaskavé budoucnosti.

Občas nato období vzpomínal, inabáječné intravenózní opice, když si skolegy mediky píchali čistý alkohol. Vždycky se mu natváři rozhostil romantický výraz. Prošel vesvé době běžným evolučním vývojem: medik — externista — demonstrátor— pomocná vědecká síla — nehonorovaný asistent. Apotom si ponějaké době konečně založil praxi.

Okamžitě si dal vytisknout vizitky aihned je rozesílal:

MUDr.Trnovský, bývalý asistent neurologické kliniky vBratislavě, externí lékař urologické kliniky, jakož ihospitant všech ostatních klinik tamtéž astátní nemocnice vNitře, si dovoluje oznámit, že se etabloval vBrežanech vHurbanově ulici 18. Nejmodernější léčba, elektro fyzikální terapie, horské sluníčko, solux, diatermie.

Vordinaci visel diplom doktora lékařských věd nanenápadně nápadném místě, aby jej pacienti mohli obdivovat, než jim otec vystaví recept.

Měl tam imalou místnost narentgen, nakterou byl náležitě hrdý apravidelně ji ukazoval všem návštěvníkům. Zvenku, protože rentgen je samozřejmě citlivý přístroj, který není určený kokukování. Tmavá komora stabulkou se zlatým nápisem načerném podkladě byla prázdná, protože otec nani zatím neměl peníze. Zvědavý pacient by nato nepřišel, ani kdyby se podíval dovnitř, dotmy. Ažárovka nefungovala.

Hned vedle visel velký oranžový plakát sčernobílou fotografií krásné dámy vplavkách avkoupací čepici, která nadšeně mávala naněkoho mimo obrázek. Usmívala se pod velkým nápisem STÁLE SLUNEČNO, který dál pokračoval POD LAMPOU PHILIPS „BIOSOL“ adole textem Lidské tělo potřebuje slunce! Těch málo volných dnů adovolená pracujícího člověka nepostačí vevětšině případů zajistit tělu potřebné množství zdravých slunečních paprsků. Lékař je proto často nucen vyrovnati tento nedostatek umělým ultrafialovým zářením.

Dodámy vplavkách jsem byl zamilovaný mezi pátým ašestým rokem svého života, měli jsme intenzivní milostný vztah, poznamenaný vášní, žárlivostí, hádkami anakonec definitivním rozchodem.

Ano, otec si nejprve žil dost nad poměry — otom svědčí lesklá tabulka, parádní vizitky, neexistující rentgen astejně tak neexistující horské sluníčko, ale isamotné zařízení ordinace, které pro změnu existovalo alesklo se chromem anerezovou ocelí, až ztoho přecházel zrak. Rád předstíral iplný diář— často ho matka vté době přistihla stelefonním sluchátkem uucha (ano, telefon jsme také měli, sčíslem 46–75), jak listuje prázdnými stránkami avšechny pokusy odohodnutí termínu doprovází nesouhlasnými zvuky, až nakonec teprve napátý nebo šestý pokus měl volající konečně štěstí. Otec zkrátka ze začátku plno věcí fingoval aidíky tomu se mu postupně začalo dařit.

To je běžný recept nejen vtomto povolání.

Nejprve pacienty navštěvoval pěšky nebo na kole. Vnoci spal trhaně, protože očekával každou chvíli zlověstné zaklepání naokno, které by ho vytáhlo zpostele aodvedlo kamsi dotmavé noci. Později koupil Pragu Piccolo, protože návštěvy unemocného autem jsou dražší avšechny předepsané léky mnohem účinnější.

Říkal to iusměvavý firemní agent vperfektním obleku. Nabídl otci americkou cigaretu apozval ho doPuškárovy cukrárny nanáměstí nakávu azákusek. Promluvil sním, vysvětlil mu přednosti vozidla aprojeli se vněm kolem náměstí apomizerných cestách zaměstem.

Otec si potom zřídil ordinaci ivpatnáct kilometrů vzdáleném Nevedově advakrát týdně tam dojížděl autem. Místní měli tak velký strach zaut, že hned uprvního domu stála cedule snápisem Auto 6 km! Kdo jel jen otrochu rychleji, musel zaplatit pokutu. Rychlost občas měřili nanáměstí, ale otec se ztoho obyčejně vyvlékl tak, že zastavil vpůlce cesty. Nepříčetný starosta dokonce kontroloval, jestli řidič vzatáčkách troubí, amohl dostat pokutu, pokud tak neučinil.

Všechno to svého času způsobil Ambi Krebs — když ho přinesli dootcovy ordinace se zlomeninou spodiny lebeční aznosu mu vesele kapal mozkomíšní mok. ZaNevedovem narazil dostromu autrpěl těžký otřes mozku.

Administrativní záležitosti vordinaci vyřizovala většinou matka akromě toho ještě sterilizovala použité nástroje. Pacientů přibývalo anaoběd se otec často nedostal před šestou anavečeři před půlnocí, skoro nespal. Vordinaci zvonil telefon bez přestávky.

Vlékařské záložně měl kdispozici sto tisíc korun, takže si nakonec dotmavé místnosti koupil ipřenosný rentgen značky Heliodor-Duplex („splnou ochranou proti vysokému napětí aškodlivým rentgenovým paprskům“). No, aprotože potřeboval dodržovat jisté dekorum, každé ráno chodil kholiči, který kolem něj pobíhal sbřitvou vbílém plášti. Otec se sám holit nesměl, aby náhodou nepřišel dořečí. Konkurence by ho mohla snadno pomluvit. Ze stejného důvodu využíval při návštěvě pacientů zlepších rodin služeb osobního řidiče (shodou okolností Ambiho, pokud měl právě čas), který podobu vizity leštil karosérii avyčkával strpělivým úsměvem. Lidé zbožňují situace jako zfilmu, zvlášť namalém městě plném malých lidí, kteří zůstali malými, ikdyž se město zvětšilo anapuchlo, rozlilo se dookolí adostalo označení „okresní“, ale itak navěky zůstalo malým městem. Zakletým, hrdým nasvou nesmírnou malost asvoje malé způsoby.

Otec pokaždé pomalým adůstojným krokem přešel přes náměstí anadzvednutím klobouku zdravil známé. Při holení četl noviny aposlouchal, co je veměstě nového.

Holičství si tehdy otevřel matčin bratr, strýček Armin, který neustále vtipkoval avyprávěl anekdoty. Otec chtěl jen klid, atak se nuceně usmíval aobčas řekl „Hmm“ anebo „Ehm“, případně „Opravdu?“

Armin často chodíval sčernou koženou taškou, podobnou otcově lékařské, stříhat členy rodiny Silbersteinů, kteří si žádali pouze žida, dojejich velkého domu nanáměstí. Atak určitě vyprávěl iotom, jak si starý Silberstein, obchodník slátkami, zavolal kesmrtelné posteli své dva syny Artura aAlberta, kteří se nasmrt nenáviděli ajistě by spolu dobrovolně nezůstávali vjedné místnosti, nebýt této výjimečné příležitosti, nakterou se vkoutku duše tak trochu itěšili. Silberstein senior ležel vpropocených peřinách, vruce držel chléb smáslem avhorečnatých očích měl slavnostní výraz. Zavolal si je aoni ho obklopili.

„Dívejte se dobře!“

Zakousl se dochleba asynové si až teď všimli tenkých podlouhlých papírků, co ležely na másle. Tak je to ochromilo, že nedokázali čemukoliv zabránit. Otec se cpal svými drahými známkami— všemi těmi přetisky padesát napadesát ajinými vzácnostmi. Těžko to popsat jinak, než že je jednoduše sežral, než se ti dva stihli pohnout zmísta avyrvat mu je zrukou, zpod jazyka amezi zuby.

„Tak — abyste se oně nemuseli hádat! Teď už můžu spokojeně umřít.“

Pro Armina byly hlavním tématem ženy vjakékoli podobě askupenství — matka říkávala, že zůstal starým mládencem jen proto, aby mohl být neustále kdispozici.

Vordinaci si otec osvojil zajímavý zvyk hovořit spacienty vetřetí osobě.

„Léky užíval pravidelně?“

„Co ho bolí?“

„Kašle?“

Apotom naobnaženou hruď přiložil chromovaný konec fonendoskopu.

„Dýchá! Zhluboka dýchá! Otočí se! Dobře.“

Dýchá, dýchá!

Monako byl zvláštní tvor. Když mu bylo třicet, otec mu podůkladném vyšetření řekl, že ta tmavá místa nasnímku jsou tuberkulóza aže má před sebou zhruba rok života. Že ikdyž necítí bolest, tak krev, kterou vykašlává, znamená, že plíce už jsou napadrť. Aže by měl hned odcestovat do Hágů.

Zotcovy ordinace šel navzdory otcovu doporučení rovnou dohotelu Zlatý jelen aobjednal si láhev červeného vína akrabičku cigaret. Položil to vedle sebe aktomu rentgen svých plic.

Celý večer se naněj díval, pil víno azapaloval jednu cigaretu oddruhé. Pak si objednal další cigarety adalší láhev… Ahleděl ahleděl nasvoje plíce namodročerném obrázku se svým jménem naspodní straně. Anad ránem, když už kokrhali kohouti abar zavírali aon měl vsobě čtyři láhve vína apadesát cigaret, vstal odstolu ašel domů.

Řekl otci: „Tu noc jsem se stím vyrovnal tady, vhlavě.“

Ažil ještě mnoho let. Nato, jakou měl ještě votcově životě sehrát úlohu, působil jako špatně převyprávěný vtip.

Jednou večer, když už se otec chystal kpozdní večeři asestřička Zdenka mu hlásila, že je čekárna prázdná, doordinace vstoupila rozrušená mladá dáma, která se zamilovala domuže se špičatými botami barvy bordó, vpředu pobitými plíšky. To jediné totiž dokázala říct otom tajemném neznámém, který byl možná obchodním cestujícím pravděpodobně znějakého velkého města, snad zPrahy, autekla sním. Bydleli spolu porůzných hotelech, všechno vypadalo dobrodružně aromanticky, dokud jednou ráno ještě zasvítání vtěch svých apartních bordó botách neodkráčel neznámo kam. Když se to tak vezme — zamilovala se vlastně dotěch bot.

Jmenovala se Klaudia aještě nějak. Chtěla odotce potrat. Byla to Klaudia svelkým K., kdyby se dalo napsat ještě větší, než je obvyklé nazačátku jména. Velké K. Klaudia Horváthová. Otec by otom mohl vyprávět.

Předběžně ji vyšetřil ařekl, že to pravděpodobně není těhotenství, ale nevěřila mu. Řekla, že chápe, že má jako lékař svoje mravní zásady amyslí si, že není důvod, proč by se měla dítěte zbavovat. Že jí chce jen něco namluvit. Ale ona potřebuje jistotu— vždyť zapár týdnů by už mohlo být pozdě anic by se nedalo dělat. Atak chce pana doktora moc poprosit — aby ještě zkusili injekci (slyšela, že injekce pomůže, když to není ještě moc pokročilé). Není třeba žádná operace. Bude mu velmi zavázaná.

Otec jí tedy nakázal, aby se svlékla, přichystal velkou stříkačku avstříkl jí dohebké pružné pokožky pořádnou dávku destilované vody. Když přišla zadva týdny, zářila štěstím. Děkovala, že injekce zabrala ateď už že je všechno vnejlepším pořádku.

8.

Vždy jsem obdivoval otcův smysl pro pravidelnost asystém. Měl například vezvyku brzy ráno vstát, vyběhnout vpumpkách, vblůze zapnuté až pokrk avčepici nanedaleký kopec, udělat pár dechových cvičení, rozcvičit se aběžet zase domů. Předtím chvíli postál nakopci, pozoroval ranní slunce (pokud právě viselo naobloze), dýchal zhluboka asám pro sebe si říkal, jaký je to krásný den avjakých to žijeme skvělých časech.

Cestou domů obvykle potkával děkana Peterského. Otce vždy uctivě pozdravil avětšinou se zdálo, že se — kromě obvyklých stížností na revma azačínající dnu — chce naněco důležitého zeptat.

Otec si myslel, že se mu to jen zdá, ale nakonec zděkana vylezlo:

„Promiňte… Ráčíte prosím, pane doktore, chodit dokostela?“

Otec přitakal.

„Já ale namše nechodím.“

„Abyste mi rozuměl, nechodím se tam modlit.“

9.

10.

11.

„Menu…? Ano.“