Autor v době práce na románu Z deníku kontrarevolucionáře koncem šedesátých let

Pavel Kohout

Z deníku kontrarevolucionáře

Retro Pavla Kohouta

3

Kniha vyšla díky 

finanční podpoře Sigma Group a. s.

Vydavatelé děkují za podporu a pomoc 

Ing. Milanu Šimonovskému,

předsedovi představenstva Sigma Group a. s.,

a Mgr. Radku Augustinovi.

Pavel Kohout

Z deníku kontrarevolucionáře

V roce 2014 jako třetí svazek

edice Retro Pavla Kohouta

a svoji 304. tištěnou a v roce 2015 jako svoji 11. elektronickou publikaci vydalo

nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

K vydání připravila Pavla Landová

Jazyková redakce Aleš Antošík

Grafická úprava (s použitím obrazu

Ondřeje Kohouta) Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

4. české vydání, 1. vydání 1969

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

ISBN 978-80-7443-002-2 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-167-8 (eBook)

Obsah

Z deníku občana

Sklep

Mrtvá

Živá

Přítel

Bratr

Ruce

Fronta

Víra

Proces

Pohrobek

Noc

Otec

Kurva

Špion

Maminka

Z deníku spisovatele PK

Leden

Leden

Únor

Březen

Duben

Květen

Červen

Červenec

Červen

Srpen

Srpen

Leden

Z deníku turisty

Žaluzie

Tank

On

Dialog 1

Hlas

Návštěva

Dialog 2

Striptýz

Čekání 1

Čekání 2

Panika

Pomsta

Dialog 3

Konec

Začátek

Autor čtenáři

Retro Pavla Kohouta

Pavel Kohout

Opožděně svému synu Ondřejovi

a snad ještě včas synu svého syna Mikulášovi

Kdo pravdu mluví, hlavu si rozbíjí.

Kdo se bojí smrti, pozbývá radosti života.

Nade vším vítězí pravda…

(Jan Hus v dopise rektoru M. Křišťanovi z Prachatic)

Navrať se, odkuds vyšel,

do domu srdce svého,

a zavři po sobě dvéře!

(Jan Amos Komenský v Labyrintu světa a ráji srdce, kapitola XXXVII)

Humanita není sentimentalita,

ale práce a opět práce.

(Tomáš Garrigue Masaryk v České otázce)

Nezahyne národ,

ve kterém se každý dokáže řídit

jak svým rozumem,

tak svým svědomím.

(Alexander Dubček v rozhlasovém projevu po návratu z Moskvy, 27. 8. 1968)

Středa 21. srpna 1968, San Marino

(z deníku turisty — pokračování)

Připoutali mne ke sloupu v obrovském sále. Strop jsem nedohlédl. Kolem dokola splývaly těžké sametové závěsy. Jeden z nich se nehlučně rozhrnul. Ozval se mnohohlasý vzdech. Nebylo pochyb: byl jsem na jevišti.

Uprostřed první řady jsem spíš vytušil než spatřil tvář svého otce. Chtělo se mi vykřiknout, ale roubík udusil můj hlas. Nedopřejí mně tedy ani milost posledního slova! Z portálu vyšel černě oděný muž. Nesl v ruce rozpálený meč. Pokoření, vztek i zoufalství, všechno se slilo v slzu. Kontury předmětů i postav se zmnohonásobily. Posledním pohledem jsem uviděl svět, jak ho údajně vídala ta známá moucha ze školních diagramů. Pak se meč přiblížil k mým očím a obraz explodoval v žáru a v bolesti.

Trhl jsem hlavou. Žár uhasl, bolest utichla. Otevřel jsem oči. Vedle mne propaloval podušku jeden z paprsků, vnikajících sem mezi lištami stažené žaluzie. Ranní slunce muselo stát přímo proti pokoji.

Na tváři mi lepkavě schly skutečné slzy. Zachránily mne, jako kdysi Michela Strogoffa. Proč se sepnuly neviditelné kontakty mozku, aby po takových letech odvysílaly ten dávno zasutý příběh? Otočil jsem hlavu, abych se zeptal Vykladačky snů. Ležela vedle mne jako krásná balzamovaná mrtvola. Bylo jí v noci zřejmě horko, odhodila prostěradlo.

Překročil jsem ji a sestoupil k oknu, abych vytáhl žaluzii. Otevřenými dveřmi proudil mezi lištami relativně chladný vzduch. Těšíval jsem se v Itálii celé dny jako narkoman na tyhle ranní minuty, kdy se dalo trochu dýchat.

Žaluzie se nepohnula.

Začal jsem zkoumat systém. Popruh mizel v horní části dveří. Potahoval jsem. Jemně, pak silněji. Žaluzie vzdorovala.

Přinesl jsem si k oknu židli. I když jsem se vypnul na špičky, chyběly mi dva tři centimetry. Začala se mne zmocňovat nevole. Ráno je pro mne nesmírně důležité. První minuty rozhodují o celém dnu.

Musel jsem jít pro stůl. Jako vždycky se na něm válely její věci. Prosil jsem každý večer, aby nechávala stůl volný. Stoly zavalené předměty mi připomínají psací stůl a s ním všechny zmarněné hodiny posledních let.

Bral jsem do ruky: její kabelku, její hřeben, její cigarety, její tužku a neodeslané pohlednice přibývající s každým městem, její ronson a dva poloprázdné multifilly, její peněženku, ze které se v noci vysypaly české, italské i rakouské mince, její pudřenku zalepenou záhadnou hmotou, kterou si koupila, aby z ní mohla vyfukovat balonky, její blok počmáraný malými karikaturami s realistickými portréty jižních krasavců, její rozbité hodinky a nakousnutý banán.

Položil jsem to všecko na zem. Vystoupil jsem na stůl a snažil se odklopit dřevěný rám, abych se dostal ke kladkám. Byl přibit hřebíky. Začal jsem se potit o hodinu dřív než jindy a moje nálada se valem horšila. Vší silou jsem trhal za popruhy. Ozval se smích. Musela mne pozorovat už delší chvíli.

— Čemu se směješ? zeptal jsem se mrazivě.

— Nevypadáš nejlíp.

— Nepořádám tu šou, vysvětlil jsem jí, — snažím se pouze opravit žaluzii, kterou zřejmě spouštěl člověk bez inteligence a citu.

— Nemáš pocit, žes ji spouštěl ty? Pomalu, ale jistě se mne zmocňoval hněv.

— Kladeš sugestivní otázku, ačkoliv si jistě vzpomínáš, že jsme sem přišli před půlnocí, když jsme v sobě měli dva litry frascati. V podobných situacích to obvykle nebývám já, kdo ztrácí přehled o svém konání. Najal jsem tenhle pokoj na základě ujištění, že má nejlepší vyhlídku. Neměl jsem tedy nejmenší důvod rozbíjet žaluzie. Logika věci ukazuje daleko spíš na tebe, protože rozbiješ téměř všecko, na co kdy sáhneš!

— Pokud rozvíjíš své teorie, řekla, — neměl bys to aspoň dělat na stole a nahý, protože jsou pak ještě komičtější.

Nato jsem sestoupil ze stolu a řekl po dlouhé době několik neslušných slov. Ten den to měl prostě v sobě. Po dlouhé době se mnou přestala mluvit.

Pak jsme se začali uraženě oblékat. Na ranní něžnosti a vyprávění snů už nebylo ani pomyšlení. Za trest jsem nám neobjednal snídani.

Když si malovala oči, pokusil jsem se ještě jednou vytáhnout žaluzie. Marně. Přestože ráno zásadně nekouřím, zapálil jsem si cigaretu a snažil se alespoň mezi lištami zahlédnout něco z krajiny. Škvíry byly však zcela minimální. Z vyhlášeného panoramatu pod sanmarinskou skálou byl k spatření jen ubohý výřez, který by neuspokojil ani řidiče tanku.

Ohlédl jsem se. Byla už hotová, seděla na posteli a mlčky se dívala před sebe. Jako obvykle mi jí bylo náhle líto. Přisedl jsem k ní a objal ji kolem ramen.

— Tak už se nezlob, řekl jsem, — musíš přece uznat, že je to i tvoje vina. Neměla ses mi posmívat, když jsem se snažil udělat ti radost. A už vůbec jsi neměla tvrdit, že jsem tu blbou žaluzii rozbil já. Vždyť jsme sem nahoru vyjeli právě proto, abych ti ukázal vyhlídku. Vzal ji čert! Přece si nezkazíme celý den kvůli blbé žaluzii!

— Ano, řekla, — celý život nám slibujete nádherné vyhlídky, a vždycky vám do toho přijde nějaká blbá žaluzie.

14. II. 1945, Praha

(z deníku občana)

Když se ozvaly sirény, zdálo se mi o A. Snažil jsem se jí rozepnout šedivý zimníček, ale prsty se mi třásly a knoflíků stále přibývalo. Hned po výstraze následoval poplach. Přetáhl jsem si deku přes hlavu, chtěl jsem rozepínat dál, ale to už byla v pokoji maminka. Rychle jsme se oblékli, otevřeli okna, aby je nevyrazila tlaková vlna, a vzali náletové kufry. Ve tmě schodiště bylo slyšet kroky, hlasy a dětský pláč.

Ještě včera nechodil do sklepa nikdo. Za nocí jsme poslouchali v posteli a ve dne se dokonce beze strachu dívali, jak nad městem křižují spojenecké svazy. Daleké fronty, na které jsme tolik čekali, byly náhle na dosah ruky. Malé třpytivé body zanechávaly na obloze bílou pavučinu sraženého vzduchu. Byl jsem nahoře s těmi muži, kteří za nás bušili do Německa. Oko za oko, zub za zub!

Dnes v poledne dopadly bomby na Prahu. Na mosty, na náměstí, na obytné domy. Viděl jsem to!

Šel jsem do gymplu letenskou strání. V zimním slunci se letadla podobala vánočním ozdobám. Ještě jsem se podivil, kde se vzaly dole ve městě ty veselé prskavky. V tu chvíli se teprve ozvaly sirény, které hned přehlušil temný, strašný, rachotivý zvuk.

Tehdy jsem pochopil, že se dívám, jak umírají lidé. Prahu přeťala dlouhá ohnivá rána, od Smíchova až k Vinohradům.

Vinohrady! Zahrabal jsem tašku s učením do sněhu za holé keře a běžel jako smyslů zbavený dolů, přes most, ulicemi. Předjížděly mne hasičské stříkačky i ambulance. Schwerinova třída byla už od Národního muzea uzavřena policií.

— Pusťte mě! křičel jsem, — pusťte mě za ní!

Slitovali se. V ulici stál prach jako černá mlha. Po-ledne se proměnilo v půlnoc plnou požárů a křiku. Minul jsem zázrakem nezasažený rozhlas a našel spíš po paměti Mánesovu ulici.

Její dům byl nepoškozen. Přesto jsem zoufale bušil do dveří, úplně jsem zapomněl na zvonek. A. mi otevřela v šedivém zimníku, jak právě přišla ze školy. Chvěla se, byla bledá, neschopná slova. Vzal jsem ji za ruku a beze smyslu provedl přes kuchyň do pokoje. Tam jsem ji objal.

— Já tě miluji! Já tě nedám!

Čeho jsem se od léta neodvážil, bylo náhle možné. Padli jsme na postel a líbali se. Hladil jsem, kde jsem ji vždycky toužil hladit, vůbec jsem nevnímal tlustou drsnou látku.

Ostatně za chvíli přiběhli její rodiče. A teprve pak, ve snu, jsem začal rozepínat nekonečnou řadu knoflíků a neskončím, dokud nerozepnu poslední.

Sklepní prostor je rozdělen dřevěnými latěmi. Každá z dvaceti rodin tu má své oddělení. Jako ostatní i my jsme už na podzim odházeli uhlí až do rohu. Máme tu staré křeslo po babičce, dvě židle a stolek. Maminka plete při svíčce svetr. Vídám ji tak od dětství. Když byl táta nezaměstnaný, musela nás živit. Chodil jsem s ní prodávat svetry manželkám obchodníků v sousedních čtvrtích. Tady ne. Nechtěla, aby se vědělo, jak dopadla dcera ředitele banky, která se vdala z lásky. Platili nám většinou masem, máslem a cukrem. Občas maminka plakala, že ji ošidili. Anebo že jí řekli Ženská. Když dostala peníze, koupila mi linecký koláč. Jestli skončí válka a budu mít peníze, pojedu s ní do Lince. Linec je pro mne něco jako ráj.

Vidí mne psát a říká.

— Nekaž si oči!

— Ty si je kazíš taky!

— Ale ty musíš daleko dohlídnout!

Za laťkami u sousedů se pohybuje tátův stín. Slyším ho šeptat. Vím, že přeříkává panu Jankovcovi večerní zprávy z Londýna a z Moskvy. Táta je nejchytřejší člověk, jakého znám. Umí sedm řečí. Nikdy nepochopím, jak ho mohli nechat dva roky bez místa. Když jsem se ho jednou zeptal, zasmál se.

— Člověk může mít buďto peníze, nebo přesvědčení. Četl snad všechny knihy na světě. A je statečný. Ale o tom teď nesmím psát. Až někdy jindy. Snad.

Letí. Celý sklep ztichl. Blíží se ten zvuk, který umí prostoupit všecko. Už začaly bouchat flaky. Drnčí okna. Maminka pořád plete, ale vidím, že se dívá jinam, někam strašně daleko. Nikdo z nás nechce dát najevo strach. Anebo se bojím jen já? Ano, já se bojím. Pořád vidím ty veselé barevné prskavky a tu černou mlhu potom. Možná, že za chvíli dopadne bomba i na náš dům. Taky proto začínám psát tenhle deník.

Bude mi teprve sedmnáct. Ze všeho na světě znám jenom válku, hlad a strach. Lidé přeletěli oceány, dobyli severní pól, objevili důležité léky, napsali tak nádherné knihy, jako je Cyrano z Bergeraku, Válka s mloky, Michel Strogoff. Já jsem ještě nestačil dokázat nic, vůbec nic. Nic než to jediné:

Že jsem miloval Ji, miloval nejvíc, jak to vůbec jde. Líp už to sotva budu někdy umět, i když snad zázrakem přežiju tuhle noc. A jestli ne?

Jestli ne, snad někdo vyhrabe můj deník se třemi popsanými listy, na které se vešel můj život, snad je vyhrabe, snad tě najde, snad ti ho dá.

V tom případě si někdy vzpomeň na ten den, kdy prvně padaly na Prahu bomby, vzpomeň si a zasaď mi na hrob knoflíčky svého zimníku, A., má lásko, má první a poslední lásko!

7. ledna 1968, Praha

(z deníku spisovatele PK)

Když se v říjnu rozkřiklo, že na zasedání ÚV KSČ nazval Antonín Novotný Alexandra Dubčeka nacionalistou, řekl jsem v divadle.

— To je jeho konec.

— Dubčeka? ptali se kamarádi právem, protože stejné obvinění bylo před patnácti lety poukázkou na šibenici.

— Ne. Novotného. Myslím, že se mu v Dubčekovi konečně podařilo urazit všechny Slováky včetně členů ústředního výboru.

Začali tomu věřit až v prosinci, když došly zprávy, že další plénum, ačkoliv svoláno téměř k Novotným domů — do Míčovny Pražského hradu, má bouřlivý průběh. Já jsem tomu naopak věřit přestal, když bylo v nejlepším přerušeno s odůvodněním, že i komunisté mají právo nakoupit vánoční dárky. Znělo to příliš pravděpodobně, než aby se dalo očekávat, že tento sbor může někdy porodit rozhodnutí, které by skutečně odpovídalo zájmům strany i země.

Prostí členové ÚV nakupovali tedy v Praze svetříky, brusle či třeboňské kapry, zatímco se placený stranický aparát řítil v šestsettrojkách zasněženou krajinou, aby obnovil v krajích i na okresech stabilitu mocnářství.

Základní otázka zněla: Jsou už Slováci opravdu uražení natolik, aby jako první velká oponující skupina ÚV přijali za své i koncepční politické návrhy progresivních sil v Čechách?

Ještě jednou vyvrátil tu naději sám AN, když na Nový rok jako obvykle vstoupil skrze obrazovky do zklamaných rodin.

„Jsem, soudruzi, přesvědčen, že je to začátek velkého procesu všestranného rozvoje socialistické společnosti a že naše cesta je správná!“

Vypnul jsem ho, ale jeho duch dál výsměšně bloudil mým bytem. Je-li cesta pléna ÚV nadále jeho cestou, pak je i tato křižovatka pouhou fikcí, pak bude naše krize pokračovat až ke katastrofě.

Lednový díl pléna pokračoval však od první minuty s neztenčenou prudkostí. Ačkoliv se AN bránil zuby nehty, ač byl prý dokonce podpořen ultimátem generálů, ocitli se jeho přívrženci nečekaně v menšině. Svědkové přísahají, že diskuze přešla od osoby AN k nezbytnosti zásadní hospodářské i politické reformy, která jedině může vrátit socialismu smysl a důvěru. V dnešním komuniké nicméně stojí:

„Plénum ÚV KSČ schválilo na základě vlastní žádosti AN, aby byl jako prezident ČSSR uvolněn z funkce prvního tajemníka.“

Tedy ani slovo, že proměnil zemi s hlubokou demokratickou i socialistickou tradicí v nápravný ústav pod ostrahou policejní byrokracie. Naopak: Za tuto neutuchající činnost se mu děkuje stejným dechem, kterým se zdůrazňuje „celková koncepce politiky, směřující k vytvoření hluboce demokratické a rozvinuté socialistické společnosti“. K té máme nyní kráčet pod vedením A. Dubčeka, o němž se proslýchá, že vytvořil na Slovensku přijatelnější klima, ale o němž se současně ví, že si nese do funkce proslulou průpravu ze sovětských škol a ze stranického aparátu.

První mu blahopřál už dnes L. Brežněv. Z. k tomu podotkla.

— Starý bordel s novým personálem!

Nehádám se s ní. Je to detektivka s otevřeným koncem. Beru-li však v úvahu, že začal rok s osmičkou na konci, která má magický vliv na české dějiny, dostávám nicméně po letech chuť psát deník.

Středa 21. srpna 1968, Perugia

(z deníku turisty — pokračování)

Do Perugie jsme na sebe nepromluvili. Na náměstí jsem zaparkoval. Bylo kruté poledne, obyvatelé zmizeli beze stopy v oné druhé Itálii, kterou si představuji jako klimatizovaný ristorante u řeky Styxu, z něhož vyjdou teprve k večeru na sběr sušených turistů. Vzdor tomu jsem schválně usedl k jednomu z malých stolků stojících na rozpálené dlažbě hned u zdi paláce dei Priori. Po chvíli se malátně dostavil černovlasý číšník.

— Budeš jíst? zeptal jsem se jí chladně. Zavrtěla hlavou. Musela mít příšerný hlad, stejně jako já.

— Mezzolitre, přikázal jsem.

— Va bene, signore.

Podrobnosti ho nezajímaly. Piazza del Quattro novembre, rámovaná přísnými středověkými portály, vypadala jako obrovská přesvícená filmová kulisa. Občas přejel od portálu k portálu prázdný autobus, jinak byla tichá a liduprázdná, dokonale připravená k příštímu záběru. Z fontány Maggiore pili holubi. Chyběl už jenom svatý Bernhardin z nedaleké Sieny, aby začal vyvolávat své modlitby za mír.

Přinesl naštěstí studené bílé víno. Vypili jsme je naráz. Jako vždy to jen rozpoutalo mou žízeň. Objednal jsem velkou karafu. Zaléval mne pot. A rostla ve mně hořkost, až se provalila.

— Myslím, že bychom si měli promluvit, řekl jsem.

Pili jsme druhý litr. V opilosti bývala ještě nepřístupnější argumentům, ale už mi to bylo jedno.

— Pokoušel jsem se pět let snášet tvé rozmary a sobectví, ve víře, že jednou musí přestat. Ztratil jsem veletucty hodin a tunu energie, abych ti vyložil nejzákladnější věci. Mohl jsem najít padesát ženských, které by bez váhání opustily všecko, aby mohly sdílet můj život, aby mi pomáhaly dělat, co dělám. Nejenže tě to nikdy nenapadlo, tys nevynechala jedinou příležitost, jak mě pokořit. Věděla jsi, že jsem komunista, ještě než jsi ke mně poprvé přišla, věděla jsi to jako všichni. Bylas pět let svědkem, jak se peru o věci, které mi mohly být koneckonců lhostejné. Viděla jsi, jak si natloukám hlavu a komplikuju život, ačkoliv jsem si mohl při své profesi žít jako rudé kníže. Ale nejen to, tys věděla, že to má dokonce smysl, že ta donkichotiáda probouzí řetězovou reakci, že směřuje k naději, která má obsah a tvar. A přece ti to nevadilo, abys při každé idiotské příležitosti neřekla to své svrchované vy! Je mi čtyřicet, nemám pleš ani břicho, dvacetileté holky mi píšou milostná psaní. Přesto jsem stačil prožít světovou krizi, Mnichov, okupaci,heydrichiádu, nálety, barikády, Únor, procesy, Dvacátý sjezd i pražské jaro! Dějiny mají své hráče i diváky. Nevyčítám už dávno nikomu, že se jen dívá. Ale nenávidím diváky, kteří lhostejně přihlížejí zotročování, hladomorům i válkám, aby pak ze svých lóží odsoudili povstalce, že nezaklepali a nepřezuli se do trepek. Tři roky jsem usiloval o vítězství své revoluce. Dvacet let o její čistotu! Dvacet let trval zápas, obtížnější než kterýkoli jiný, protože tu náhle nebyl zákop proti zákopu, protože protivníci měli stejnou minulost, stejný jazyk, stejnou stranickou legitimaci v kapse. Dvacet let trval spor komunistů s komunisty, spor o výslednou tvář revoluce, v němž naši soudruzi u moci použili nejednou jako krajního argumentu šibenice. My jsme tu konfrontaci přijali a my jsme v ní zvítězili. Když jsme našli pevný bod, pro sebe, ale i pro vás, místo uznání opět zvedáte čisté ruce a říkáte nám všem bez rozdílu — vy! Pět let jsem tě noc co noc objímal, pět let jsi ve mně četla jako v knize, protože jsem tě miloval, protože jsem chtěl, abys mi porozuměla. Po pěti letech jsme si vzdálenější než na začátku. Politika mezi námi leží v posteli jako obnažený meč, a kladeš jej tam ty. Činíš mě zodpovědným za to, že není telecí maso, že vyrábíme špatné boty, že nemůžeš cestovat po světě, kdy a kam se ti zachce. Připisuješ na mé konto rozkopané ulice, padající římsy, nudné noviny, zbabělé poslance a všemohoucí policajty. Beru to jako hozenou rukavici, která mne nutí ještě víc odbíhat od psaní, starat se o věci, do kterých mi koneckonců nic není. Pak jednou, konečně! přijde den, přijde týden, přijde čas, kdy těch dvacet let vydá plody, kdy život znovu začne stát za to, aby se žil.

A v tu chvíli se ty, o kterou mi šlo, zvedáš na tribuně s pocitem nudy a hnusu, abys pronesla příměr o blbé žaluzii!

Překvapilo mne, že necítím hněv ani lítost. Náhle jsem jasně pochopil, že mne u ní držel vlastně už jen vzdor. Chtěl jsem jí dokázat, že mám pravdu. Teď se stalo. Byl jsem zas volný a svobodný jako má vlast. Našla svůj pevný bod. Také já jsem ho našel.

— Rozejdeme se! Tentokrát doopravdy. Koupím ti letenku, anebo, jestli chceš, můžeš se vrátit mým vozem sama. Chci mít konečně pokoj od politiky, od tebe, od všeho. Chci mít poprvé v životě skutečné prázdniny, prázdniny od života. Až se vrátím, začnu úplně znova. Bude to i můj druhý poločas.

— Máš pravdu, řekla. — Vyndej mi kufr a nezdržuj se.

— Napřed ti snad musím zařídit odjezd…!

— Kam bych jezdila? Mně se tu líbí.

— Víš dobře, že je to nesmysl. Neumíš ani jednu řeč.

— K čemu jsem se je měla učit? Díky vám jsem vyrůstala v zemi, odkud se smělo jezdit nejdál na Slovensko.

— Mám dojem, že jsi za poslední tři roky projela půl Evropy.

— Ano. Ale s tebou.

— Děkuju za upřímnost. Naštěstí víš, že teď už můžeš vyjet i beze mne. Nic ti tedy nebrání, aby ses vrátila domů a našla si konečně někoho podle chuti.

— Ani mě nenapadne, řekla. — Vracela jsem se tam vlastně jen kvůli tobě. I když to čím dál méně chápu, je asi fakt, že jsem tě musela mít ráda. Zajímal jsi mě snad právě proto, že jsi byl jeden z nich. Když jsem si přečetla jmenovku na tvých dveřích, jímala mě hrůza, co by tomu řekli rodiče, příbuzní, spolužáci. Patřil jsi k těm, které jsme nenáviděli. Učili jsme se ve škole tvoje básně o Gottwaldovi, o straně, o našich velkých osvoboditelích. Hádali jsme se, jestli je píšeš z blbosti, anebo pro peníze. Chtěla jsem to vypátrat. Tím spíš, že jsi na blbce nevypadal. Chtěla jsem vědět, jací jste doopravdy. Zjistila jsem ke svému úžasu, že tomu všemu skutečně věříš. Ale i v té rudotě občas problesklo něco lidského. Snažila jsem se to v tobě probudit. Chtěla jsem, abys pochopil, co si o vás myslíme. Tys to pochopil po svém. Snažil ses přesvědčit mě. Sedali jsme s lidmi, kteří byli neobyčejně nudní, tahal jsi mě na schůze, které mi připadaly nesmyslné, pořád jsi úporně bojoval za něco, co bylo v podstatě směšné. Za dvacet let jste dosáhli obrovského vítězství: přivedli jste nás slavně tam, kde jsme byli už před dvaceti lety. A zase chcete, abychom vám děkovali za krásnou vyhlídku. Vrať se sám, mě už nezajímá. Poznali jsme vás až příliš, než abychom mohli uvěřit, že se jí dočkáme. Jeď a nestarej se, já se tu neztratím. Mám po krk života v kleci. A jsem, koneckonců, naštěstí ženská! Klidně jeď, ručím ti za to, že i bez tebe jsem do večera v Římě, do týdne se domluvím a do měsíce vdávám, dokonce nejen bohatě, ale i z lásky. Mám díky vám ještě jednu výhodu. Abychom dali cele svá srdce světové revoluci, zatajili jste nám už ve škole, že máme vlast. Bylo neslušné zpívat hymnu či vyvěšovat vlajku, pokud kolem nevlály vlajky a nehřměly hymny našich bratří. Učili jste nás, co řekl první tajemník mongolské strany o chovu skopců, ale zatajili jste nám, že první prezident naší země byl filozof. Proměnili jste v muzeum dům, kam jednou náhodně zašel Vladimír lljič, ale nechali jste nás nevědomé chodit kolem domu, kde se narodil a psal Franz Kafka. Místo do hrobky českých králů jste nás vodili k nabalzamované mrtvole Klementa Gottwalda. O pár let později jste ji spálili s káravým podotknutím, že šlo o produkt kultu osobnosti. Jako by se nabalzamoval sám! Vypukl věk vůdců, kteří postrádali dokonce i osobnost. Jaký div, že jste museli změnit státní znak a popřít národní tradice, aby ten rozdíl nebil tolik do očí. Trvali jste na tom, abychom se stali ryzími internacionalisty. Dalo nám to práci, ale vyplatila se. Zbavili jsme se sentimentálních pout. Můžeme vyměnit Prahu za kterékoli město, aniž bychom postrádali víc než pár krásných portálů, které lze najít i jinde. Můžeme vyměnit hymnu, vlajku i řeč, aniž bychom ztráceli víc než pár prázdných symbolů, jaké jsou k mání všude. Nikdo nám nevštípil dějiny ani tradice. Změnit vlast není pro nás těžší než přestoupit z tramvaje do tramvaje. Nejsem si jistá, jestli jste právě tohle chtěli, ale je fakt, že jste to dokázali. Dnes vidím, že dokonce není těžké ztrácet tebe. Až zmizíš támhle v té protější ulici, přijde mi, jako bys nikdy nebyl!

To mi stačilo. Vstal jsem a došel k vozu, vytáhl její kufr, její tašku, její porůznu zastrkané věci. Položil jsem to všechno na rozpálenou dlažbu a zabouchl za sebou dveře. Vůz se podobal peci. Spustil jsem rychle všechna čtyři okna a nastartoval. Ještě jednou jsem k ní otočil hlavu. Seděla bez pohnutí nad dvěma skleničkami, sama na té obrovské scéně mezi Palazzo dei Priori a Dómem, kterou právě opouštím po svém posledním výstupu. Teď už jsem bezpečně věděl, že to dokážu. Byla cizí a vzdálená jako ženy na začátku mé milostné abecedy, už dávno neskutečné a neuvěřitelné. Nezůstala ve mně ani láska, ani zodpovědnost. Ostatně — nestála o ni. Patřila už do jiného světa. Vždycky do něho patřila, to jen má věčná naivita mi namlouvala opak.

Odbrzdil jsem. Vůz se pomalu rozjížděl z prudkého svahu. Ještě jednou se mihly ve zpětném zrcátku barevné stolky. Pak jsem vjel do protější ulice. Nic se ve mně nepohnulo. Naopak. Začal jsem přemýšlet o mladých krásných dívkách, které pozítří potkám v srpnové Praze. O těch padesáti, které bez váhání zahodí všechno, aby mohly sdílet můj zbrusu nový život. Pot, který ze mne přímo lil, mi poprvé nebyl nepříjemný. Sluneční žár mne očišťoval jako sauna. Duševní příprava nanečisto dopadla bezvadně. Mohl jsem to tedy zkusit doopravdy. Ça ira!

— Nuže, řekl jsem, — na tvé osvobození od vlasti, jakož i na mé od tebe!

Připila si se mnou. Položil jsem na stůl její pas.

— Snad ti bude ještě chvíli k něčemu dobrý.

Zvedal jsem se, sbíraje síly, abych zpříma došel k vozu, když se ozval podivný hlas. Bylo to spíše táhlé skučení, znásobené ozvěnou.

Ze středověké kulisy vyběhl na scénu kamenným průjezdem snědý muž s balíkem novin. Když doběhl téměř k nám, zavolal opět mečivým hlasem.

— Cecoslovacchia è occupata!

Na potištěné plachtě, kterou zvedal přímo proti mým očím, byla důvěrně známá silueta hranic probodena ze všech stran šípy vojenských operací. Z velkého snímku v rohu na ni mířilo dělo tanku.

Uvědomil jsem si s ulehčením svou opilost. Někdy se mi stává, že po alkoholu usínám a mívám pak spíše než jindy své groteskní, absurdní sny. Uslyšel jsem však podivný zvuk a otočil hlavu.

Hlasitě plakala. Podíval jsem se lépe na ten tank.

26. II. 1945, Praha

(z deníku občana)

Matikář jako obvykle zahajloval. Div se nestrhl. Je už jediný, kdo to dělá. A jediný, kdo nás zkouší, i když ví, že máme na kahánku. Septimy už jsou v totálajnsatzu. Teď jsme na řadě my.

Zahájil hodinu sdělením, že nějaký pancéřový granátník zničil pět ruských tanků. Opravdu neví, že ruské tanky právě ženou Němce od Visly k Odře?

Udal kluka ze sousední sexty, že přemaloval na rudo hvězdu nad školním betlémem. Na Štědrý den ho poslali do Drážďan. Zůstal tam při náletu 14. února. Kdo ví, třeba by to byl dostal i v Praze. Takhle se říká, že matikář bude viset. Má strach?

Pak vstoupil do třídy říďa, že má poslat dobrovolníky na odklizovací práce. Na vztek matikáři jsme se přihlásili všichni.

U ředitelny nás čekal frajer z Kuratoria pro výchovu mládeže. To byla zrada. Z naší třídy nebyl v Kuratoriu skoro nikdo, matky nám kvůli tomu dávaly trhat mandle a vystavovat vysvědčení o celkové sla-bosti.

Nedalo se nic dělat. Sepsal si nás a šlo se. V tramvaji jsme blbli, vyráběli umělou mačkanici a děsně se smáli. Bylo nás čtyřicet, neznal nás, a tak jen bezmocně vykřikoval.

— Kamarádi, kázeň! Jednu chvíli dodal skoro mstivě:

— Ona vás ta sranda brzo přejde!

Vystoupili jsme ve Strašnicích, na té křižovatce u tří hřbitovů. Začali jsme reptat, že se tu přece nebombardovalo. Už si nás nevšímal a šel napřed. V ruce držel náš seznam. Museli jsme za ním. Vešli jsme na židovský hřbitov. Za branou nás přivítal odporný puch jako ze strašně shnilých brambor. Slávek tvrdil, že budeme vykopávat krechty. Robert byl zhnusen.

— Na hřbitově! Němci jsou prostě dobytek.

Na hlavní cestě mezi hroby stál za stolkem muž v bílém plášti. Před ním byly vyrovnány balíčky cigaret a skleničky s hnědou tekutinou.

— Tak do toho, mládenci, řekl, — každej desítku vlast a frťana. Je to poctivá režná!

Dodneška jsem nekouřil ani nepil. Jako většina třídy. Cigaret na příděl je málo i pro kuřáky. Měl jsem radost, že je přinesu tátovi.

Kluci začali pít. Rudly jim tváře a začali zpívat šlágry.Napil jsem se, abych nebyl pro smích. Taky jsem byl zvědavý. První doušek mi spálil rty. Málem jsem ho vyplivl, ale Slávek radil:

— Musíš to tam hodit najednou!

Bylo to, jako bych spolkl hřebík. Ale bolest trvala jen chvilku. Zůstalo příjemné teplo a taková zvláštní lehkost. Začal jsem zpívat s sebou. Bylo legrační, že jsem se slyšel zdálky. Rob mi něco říkal. Musel to třikrát opakovat, než jsem porozuměl, že chce zdrhnout, protože se mu to nelíbí. Chtěl jsem odpovědět, ale místo toho jsem se pořád slyšel zpívat.

Najednou jsme pochodovali ve dvojstupu. Nevím, jak jsme se seřadili. Došli jsme ke kapli nebo snad k synagoze. Pod kamenným schodištěm byly hromady podivných beden. Kuratorista vystoupil na schody a začal křičet.

— Kamarádi, v této budově jsou provizorně uloženy pozůstatky obětí barbarského náletu angloamerických vzdušných pirátů ze čtrnáctého února. Máme za úkol přenést je do rakví, aby mohly být důstojně uloženy k věčnému odpočinku. Doufám, že nejste srabi! Ostatně — v létě by to bylo horší. Provedem si ukázku. Ty a ty, vezměte rakev a pojďte za mnou! Robert a já jsme vystoupili z řady. Třída se dívala, jako by nás viděla poprvé. V hlavě mi šumělo. Bedna z tenkých prken nebyla těžká. Vešli jsme do budovy. Puch mne skoro omráčil. Podél zdí ležely řady těl. Nevím kolik. Snad několik set.

— Postavte rakev! Odklopte víko! Vemte tuhle! Každý z jedné strany, za rohy pytle, trhnout, zvednout, přenést, raz, dva a teď!

Na pytli ležela dívka. Měla jen sukni a k noze přivázaný karton s nápisem: „Hana Korunová, 19 let“.

Poprvé jsem viděl nahou ženu. Ženská ňadra. Nepodobala se ničemu, co jsem si představoval. Byla nestvůrně velká a odporně žlutá.

Dál pamatuju jen svoji první cigaretu v životě a hrob, na kterém jsem seděl a zvracel, zatímco všude kolem se dávili spolužáci. A sirénu. Rozeřvala se před polednem, jako toho 14. února.

Prchali jsme ze hřbitova šílení strachem. Nablízku byl jediný dům. Vecpali jsme se do jeho sklepa mezi staré ženy, penzisty a děti. Objevil se kuratorista a začal hulákat.

— Je to jen výstraha! Okamžitě zpátky!

Nikdo se nehnul. Začal nejbližší kluky tahat. Nějaká paní se mu postavila.

— Styďte se! Jsou to ještě děti!

— Takoví jsou v Německu dávno na frontě. Vztyk, kamarádi! Jeden starší pán ho vzal zničehonic za bradu.

— Ukaž se mi, ať si tě pamatuju! Kamarád svěsil ramena a odtáhl. Kdo má vlastně větší strach, oni, nebo my?

Když odhoukali, jeli jsme první tramvají domů. Bylo nám všecko fuk. Nevystoupil jsem ani u A. Nemohl bych se jí dnes dotknout.

Je večer, píšu v posteli, maminka mi naměřila teplotu. Nic jsem jí neřekl. Proč se má trápit za dva? Právě odešel Petr, je na dovolence. Jejich septima kope protitankové zákopy u Ostravy. Vyprávěl mi, že dva kluky z jiného gymplu zastřelili, když šli v noci s baterkou na záchod. Je hubený, úplně jiný. Říkal jsem mu, že v souboru zkoušíme Daidala a Ikara, ale vůbec mě neposlouchal. Půjčil si mého Cyrana.

Kdy povolají nás? Táta mi oznámil poslední zprávy. Ruské tankové divize pořád útočí. Na západní frontě je klid. Jsem zase sám a chce se mi brečet. Všude samá smrt a smrt. Proč jdou tak pomalu? A proč, když vědí, že nás osvobozují, zabili tu holku, co jí bylo devatenáct? Co když ji taky někdo miloval jako já A.? Kolik nás musí ještě zbytečně umřít? Musím i já?

Co je vlastně život, když může tak beze smyslu skončit? Je skutečně něco po něm? Je Bůh? Jak strašně nepodobní všemu jsou mrtví! Co když má pravdu Petr? Co když pak není nic?

Bojím se. Bojím se o A., o rodiče, o sebe. Když umře-me, už se asi nikdy nesejdeme. Leda v té kapli. Leda v té hnusné kapli.

Otče náš, jsi-li na nebesích, posvěť se jméno Tvé, buď vůle Tvá jak v nebi, tak i na zemi, ochraň nás před těmi, kteří zabíjejí z nebe, a přiveď k nám brzo ty, kdo se blíží po zemi, požehnej, Pane, jejich tankům, ať rudá hvězda z východu jako ta betlémská prozáří naši noc, amen.

21. ledna 1968, Praha

(z deníku spisovatele PK)

Za okny svítí v zimním slunci Hrad, Matyášovou branou plyne nedělní korzo, je hřích sedět doma, mám hlad jako vlk, ale nejsem s to odtrhnout se od své četby.

Dva tisíce cyklostylovaných stran: protokol prosincového i lednového zasedání ÚV KSČ, který musím ještě dnes vrátit. Vůbec nevím, co si o tom myslet! Je to neskonale míň, než bylo zapotřebí. Je to neskonale víc, než se od nich dalo očekávat. Byli si vůbec vědomi, co činí? Anebo jim opět přisuzuji snahu, která jim vůbec nepřišla na mysl? Když je tak člověk čte, jednoho za druhým a téměř všechny, jak byli nenadálou situací po letech donuceni vyjevit skutečný stav svého ducha, uvědomuje si teprve v plném rozsahu katastrofické důsledky stalinského modelu strany.

Dobrá polovina z nich by v téhle zemi, kde šestnáctiletí kluci opraví motor auta a uklízečky zhodnotí vývoj na Středním východě, nemohla za normálních okolností řídit tramvaj.

Ta druhá polovina v dojemné shodě s první ještě před čtyřmi měsíci, v odvetu za sjezd spisovatelů, zlikvidovala Literární noviny a vyhodila ze strany tři čestné, vzdělané komunisty.

S nimi, či lépe skrze ně, zasloužilé aparátníky, ale i nefalšované univerzitní profesory, vládl celých dvanáct let muž, kterého charakterizuje naprostá průměrnost ve všech parametrech, jimiž se dá posoudit lidské individuum.

Jeho každoroční extempore po skončení prvomájového průvodu, přenášené rozhlasem do nejzapadlejší vísky, patří do zlatého fondu sběratelů magnetofonových nahrávek. Sám jsem si pro osvěžení mysli mnohokrát pouštěl ten nad-šený hlas, vrhající z tribuny do zástupu proslulé poselství.

— Bude maso, soudružky, maso bude!

Nejsem líný prohrabat své papíry, abych našel záznam o jeho setkání s českými a slovenskými spisovateli v budově ÚV KSČ dne 24. 1. 1963. Zde několik státnických myšlenek, starých téměř na den pět let!

„Literární noviny se míchají do oblastí, pro něž nejsou odborně kvalifikovány — jako do ekonomie či politiky —, místo co by sehrály rozhodující roli v boji proti úpadkové ideologii v umění, jak to od nich očekávala strana, když je povolila.“

Vlastní odbornou kvalifikaci šéfa strany i státu dokazuje vzápětí dalšími výroky. „My jsme byli v stavu splnit všechny plánované úkoly pro rok 1962 a vystartovat k roku 1970, ale přišla nám do toho zima.“ „Rozhodli jsme se zvýšit přírůstek zemědělské výroby pro letošní rok směle o 6 a půl procenta — i kdybychom ho neměli splnit!“

„Plánovali jsme jedno řeznictví na 800 konzumentů, jenomže ono jich je teď 3 500, stojí ve frontách, a pak to vypadá, že není maso!“

Pro každého, kdo ví, že se ministři musí před každým rozhodnutím konzultovat s příslušným referentem na ÚV, že každou personální změnu provádí osobně AN a že není oblasti, do níž by nezasáhl jeho pronikavý duch, zní fantasticky jeho povzdech:

„Vy byste mohli říci — proč jste připustili chybnou decentralizaci, rozpad služeb, pokles úrovně řízení, proč jste dopustili, že vláda nevládla, proč jste nezasáhli, vždyť jste to dělali spolu! My jsme zasahovali, soudruzi, ale vláda to nerespektovala. Řada členů už nestačila ani fyzicky, sám předseda vlády nemůže do schodů a nemůže ani sedět!“

Má obličej poctivého génia, který je neustále klamán svými nehodnými spolupracovníky.

„Já nejsem žádnej rouhač, já nejsem Jugoslávec, chraň bůh, ale co by nám bylo ublížilo, kdybychom byli nechali trafiky a malé živnosti?“

Pro ty, kteří by snad chtěli dopřát sluchu pověstem o početnosti jeho ochranky, je určeno vyprávění oživující vzpomínku na dobrého lidového krále Václava.

„Jdeme tak o Vánocích s manželkou po Praze, zabrousíme do jednoho obchodu a já vidím: mladí lidé marně shánějí hodinky, co byly právě zlevněny. Ptám se, a říkají, že nejsou po celém městě. Tak jsem dal příkaz, aby je okamžitě přesunuli z Bratislavy!“

S jakou blahoslavenou nevinností to říká před našimi slovenskými kolegy. Avšak to hlavní je teprve čeká.

„Když jsme pouštěli buržoazní nacionalisty na amnestii z kriminálu, předpovídal jsem, že přijde druhá fáze. A už je to tady. Husák se nám odvolává, a máme tu osm rezolucí ze Slovenska, které se ani nesnaží formulovat věci jinak než on. Nabídl jsem Husákovi náměstka ministra financí. Já nejsem politickej nováček, já věděl, že odmítne. A pak jsem tedy řekl — dost! Konec! Nedáme si kalit vodu! Uděláme za minulostí jednou provždy tečku a nastoupíme k útoku. To byste koukali, jak ÚV tleskal!“

Poslední stránky mých poznámek jsou doplněny kresbami, které svědčí o postupujícím rozpadu mé osobnosti. Je to detail, ale příznačný: za sedm hodin schůzky ho nenapadlo, že bychom mohli mít žízeň nebo hlad.

A přece právě tento muž získal bez boje obě nejvyšší funkce ve straně i ve vládě, stal se vrchním velitelem armády i Bezpečnosti, rozdával úřady, nařizoval i zastavoval trestní stíhání, jmenoval poslance, zakazoval filmy, a jeho vůle platila víc než zákon.

Byl prvním československým prezidentem, jenž po sobě nejen nezanechal mnohasvazkové dílo, ale dokonce ani jedinou pozoruhodnou myšlenku nebo čin. I jemu nejoddanější, měli-li charakterizovat jeho dějinný vklad, připomínali dojatě výsledek ankety kteréhosi západního magazínu, podle níž byl AN spolu s J. F. Kennedym nejkrásnější státník současného světa.

Vysvětlení?

S minulostí neoplývající ničím, co by ho zařadilo mezi uznávané lidové vůdce, zrodil se jako Venuše z politické pěny padesátých let, protože byl v očích znesvářených a vzájemně se podezírajících autorů procesů jediný, u něhož nepředpokládali schopnost samostatně vládnout. Navíc byl v procesech sám dostatečně namočen, než aby je mohl použít proti nim.

Jestliže se přesto vládcem stal, pak už v souladu s jejich vůlí, protože se programově opřel o všechny zkompromitované a neschopné ve státním a stranickém aparátě, jejichž ctností byla oddanost. Jeho občasné záchvaty hněvu kvůli zvlášť křiklavým proviněním nezavdávaly podnět ke vzpouře, protože nikdy neohrožovaly uzavřený systém. Krom toho bylo brzy jasné, že si svou vlastní oddaností získal naprostou důvěru Velkého Bratra, jenž se mohl ve všech věcech obracet přímo na něho.

Postupem let vznikl tak v kdysi moderní evropské zemi zcela regulérní patriarchát. Po Karlu IV., jenž byl z podobných důvodů nazván Otcem vlasti, dostalo se Antonínu Novotnému titulu Taťka, jak mu totiž i na státních recepcích s oblibou říkávala jeho žena.

Nyní tedy ÚV, jejž si Taťka před časem více méně osobně sestavil, učiniv několik nejnutnějších koncesí veřejnému mínění, tentýž ÚV odebral všemohoucímu nemohoucímu tu rozhodující z obou funkcí a vyhlásil cosi, čemu odvážně říká Obrodný proces.

Co je to? Omyl? Trik? Heslo, které má ozdobně zastřít palácový převrat?

Nebylo by na místě opětovat na jejich adresu otázku člena ÚV Františka Vodsloně, kterou byl vlastně zahájen spor hned po žonglérském úvodním projevu Antonína Novotného, jenž se ještě naposledy pokusil vyčarovat iluzi, že situace je zcela normální?

— Soudruzi, za jak blbý nás vlastně máte??

Nutno však přiznat, že ze změti blábolu a pavlačových urážek se v protokolu ostře vylupují diskuzní příspěvky Dubčeka, Smrkovského, Slavíka, Mináče, Fierlingera, Indry, Biľaka a především ovšem Šika, který jde opravdu k samé podstatě krize. Podle nich by se dal program záchranné akce vyjádřit čtyřmi pojmy: federalizace, rehabilitace, demokratizace a nový ekonomický model.

Ale jak se k tomu chtějí dobrat, když jediný Šik výslovně označil situaci strany i země za krizovou, což mu téměř všichni ostatní po všechny ty dny usilovně vymlou-vali?

Jakým zázrakem to chtějí prosadit, když neprosadili, aby se tohle všecko dostalo do rezoluce, když dopustili, aby byla i o tomhle klíčovém zasedání vydána informace, ve které se znovu opakují všechny obligátní prolhané fráze, až po tu „naprostou jednotu a semknutost“? Jak chtějí získat pro takový proces otupělý a naprosto nedůvěřivý národ, když mu ani mrknutím oka nenaznačí, oč jim vlastně kráčí? Nebo to hodlají zase všecko vybojovat sami? Za jak blbé mají nás všechny??

Můj pane, kdy už se najde v Československu středně osvícený politik, který vyrozumí z dějin, že tahle podivná země obětuje své poslední kalhoty tomu, kdo jí řekne trpkou pravdu?

P. S. Že by se už našel? Právě jsem s úžasem objevil v dnešní Práci úvodník Josefa Smrkovského Oč dnes jde? Sahá jako první daleko za rezoluci.

„Nejde jen o personální záležitost, ale o všecko, co zajímá a pálí každého komunistu a každého občana. Personální řešení na nejvyšší funkci je k tomu první krok. Chceme jednat tak, aby nebylo rozporu mezi našimi slovy a našimi činy. A být realisty. Neslibovat nesplnitelné, říkat národu pravdu, ať je příjemná, nebo ne, a spolu s ním pak vše řešit. Do důsledků opravit a napravit deformace socialismu, ke kterým došlo v minulosti, a nedat možnost vzniku nových.“

Je-li to tedy opravdu šance, pak nám buď Marx milostiv, neboť je se vší pravděpodobností poslední!

5. V. 1945, Praha

(zdeníku občana)

Píšu Ti nasklonku dne, který mi dal všechno, počem jsem kdy toužil: svobodu aTebe!

Sedím uTvé postele adívám se, jak spíš, ztracená votcově pyžamu. Nebudí Tě ani ozvěna výstřelů. Spíš jako ježek, chráněný ostny barikád. Ijá jsem jedna znich.

Připadá mi to jako před lety, ale bylo to dnes ráno, kdy mne máma probudila senzační zprávou.

— Rozhlas hlásil jenom česky! Věděla, že mám dneska vysílání.

— Neměl bys tam chodit. Co kdyby to začalo…? Protestoval jsem. Naštěstí to pochopil táta.

— Bude ti sedmnáct. Spoléhám natvůj rozum!

Před studiem číslo 6 byl sRobertem aSlávkem Petr. Definitivně zdrhl ze zákopů. Říkali jsme si zprávy. Sověti vBrně, Američané vChebu. Přeli jsme se, jestli má Praha povstat. Rob tvrdil, že je škoda zbytečně prolité krve. Byli jsme sPetrem iSlávkem zásadně proti. Žili jsme příliš dlouho vkleče. Svobodu nelze přijímat darem. Svobodu si musí národ vydobýt, chce-li jí být hoden. Rob řekl větu, která nás pobouřila.

— Aby jí mohl být hoden, musí se jí dožít!

— Všechny nás zabít nemohou, řekl jsem. — Ti, kdo přežijí, budou navždy silnější otu krev. Vyžehlené prapory sluší baráčníkům. Prapory národa zrcadlí jeho vůli hájit pravdu!

Chodbou šla německá hlídka. Dva kluci jen omálo starší než my. Měli příliš velké kabáty ipřilby. Posádku rozhlasu tvořilo léta pár starších Rakušáků, které užkaždý znal. Říkalo se, že slíbili složit zbraně, když je zato pustíme domů. Teď je tedy vyměnili.

Zastavili se unás, jeden blíž, druhý dál.

— Ausweis!

Vytáhli jsme německé potvrzení školského vysílání, že jsme členy rozhlasového souboru mládeže.

— Wo ist hier der Ansagerraum?

— Nevím, řekl Petr česky. Ten první se ušklíbl.

— Scheisse! Nadhodil výhrůžně pušku,odstrčil Roba, který mu stál vcestě, ašli dál. Téměř současně jsme jim skočili zezadu nakrk. Škoda že jen vduchu! Mohli jsme být první… Potom zaklapaly kramflíčky, ajá zapomněl navšechno, co jsi nebyla Ty.

Řeklas nám, že vaši odjeli napohřeb aže bys šla večer dokina. Smluvili jsme se našestou. Litoval jsem, že spolu nejdeme sami dva. Kdo mohl tušit, co nám chystá osud. Krutý osud? Skvělý osud.

Vysílání skončilo podesáté. Slávek mluvil Ikara, my jako obvykle chór. Nezávidím mu. Mám Tebe. Pochod-bách chodili redaktoři, technici iherci se šroubováky. Odstraňovali všude německé štítky. Pomáhali jsme jim. Byla to veselá vzpoura. Kdo mohl tušit, jakou bude mít brzy cenu!

Když jsme Tě doprovodili, jeli jsme tramvají domů. Průvodčí oznámil německému letci, že marky už nebere. Protože neměl koruny, dal zastavit avysadil ho. Potom začal bláznivě tahat zazvonec.

— Čechy vozíme zdarma!

Začali jsme zpívat. Tramvaj se přidala. Před výkladními skříněmi stály špalíry štaflí. Obchodníci škrabali německé nápisy. Když jsem vystupoval, řekl Rob.

— Tak všest! Narefýži stál dozorce sflaškou azačal křičet:

— Všest večer poválce! Všest večer vRepublice!

Němci se propadli dozemě. Nanáměstí Adolfa Hitlera létaly zdomovních zdí plechové tabulky. Kbudově generálního štábu táhl zástup sobrovskou vlajkou. Byl vní už zas modrý slovenský klín. Zpívali hymnu. Vzpomněl jsem si najednu noc vzáří 1938. Bylo mi deset adržel jsem se zaruku táty, když jednooký generál oznamoval Mnichov. Tenkrát jsem prvně viděl tátu plakat. Taky tehdy se zpívala hymna. Kolik smrtí aslz padlo mezi ty dvě hymny!

Doma ještě nikdo nebyl. Pustil jsem rádio. Pošesti letech zněly sokolské pochody. Samou radostí jsem postavil přijímač dookna avyladil naplno. Ten nápad snad visel vevzduchu. Zaokamžik se ulice otřásala vzákladech. Lidé nasebe mávali avěšeli dooken girlandy červenomodrobílých praporků. Naráz pochod zmlkl, ozval se praskot výstřelů arozčilený hlas.

— Voláme českou policii ačeské vojsko! Přijďte nám napomoc dobudovy rozhlasu. Němci tu vraždí naše lidi!

Stačil jsem napsat nalístek Nemějte strach, jsem vpořádku!

Pak jsem podruhé vtomto roce běžel ozávod sčasem vTvé čtvrti. Zástupy zmizely. Tramvaje přestaly jezdit. Obchody stahovaly rolety. Pár lidí spěchalo stejným směrem jako já. Kolem projel náklaďák plný ozbrojených mužů, byli vcivilu, měli německé přilby. Nastupátku stál československý důstojník. Neviděl jsem tu uniformu šest let. Byla mu malá, měl rozepnuté knoflíky. Nezastavili mi.

Václavské náměstí postřelovali Němci. Nešlo to ani uviaduktu. Nakonec jsem se dostal přes kolejiště Hlavního nádraží.

Urozhlasu už bylo skoro povšem. Vprůjezdu protějšího domu leželi mrtví. Přikryli jim tváře klobouky.

Němci začali střílet, když nenašli hlasatelnu. Nenašli ji, protože jsme ráno odšroubovali nápisy. Naši se naně dostali postřechách. Bojovalo se okaždé poschodí. Trosky posádky se stáhly dosklepa. Teď je hasiči vyplavovali vodou. Sami nás to naučili! Takhle dostali před třemi lety vkostele Karla Boromejského parašutisty, kteří ztrestali Heydricha. Amůj táta — dnes už smím! — jim nosil jídlo.

Vbudově čpěl střelný prach. Také vhale leželi mrtví. Nasvůj věk jsem jich už viděl až příliš. Ale nikdy si naně nezvyknu! Vjednom rohu řada našich. Vdruhém Němci. Položili je nahromadu jako šedozelené klády. Řádka holínek, řádka hlav. Vzpomněl jsem si naty dva vojáky. Mohli být sextáni jako já. Představil jsem si je vté hromadě azamrazilo mne. Ale soucit jsem nepocítil. Soucit ne.

Když byl kaplan Petřek naposled unás doma, den před atentátem, hovořil státou oněmecké vině atrestu.

— Až potkám poválce Němce, řeknu mu: Uhni, Němče, nevidíš, že jde člověk?

Ten štíhlý asketický kněz aučenec, který mi stále připomínal Krista, ikdyž mě seznamoval sMarxem, zvedal denně betonovou desku krypty, aby dopravil psancům jídlo avynesl jejich výkaly… Ano, iztakových činů se skládá hrdinství. Jako Ježíš byl zrazen, mučen azabit, aniž promluvil. To zaněho se teď bráním soucitu. Azasvého popraveného strýce. Azasvého zastřeleného básníka Vančuru. Zamrtvé vkoncentrácích. Ataky zasvých iTvých šest let beznaděje.

Hala se začala otřásat. Vesklepě vybuchovaly granáty. Hledal jsem, kdo by mi dal zbraň, ale přednost měli bývalí vojáci. Až jsem narazil napana Karla.

— Pojď se mnou, zašeptal, — že jsi to ty!

Má mne rád zatu formanskou lucernu, co jsem přinesl dojeho sbírek. Vedl mne ksobě dorekvizitárny. Nazemi ležela kupa německých přileb, plynových masek, opasků, čepic adistinkcí.

— Roztahali by to, řekl vítězoslavně, — musíme myslet nadivadla, teď se bude hrát oválce!

Vybral jsem si přilbu, opasek abajonet, které právě leží naTvé posteli. Tak jsem pospíchal nanaši schůzku. Ulice byly znovu plné lidí. Začínaly se stavět barikády. Právě unašeho kina obraceli napříč tramvajový vlečňák. Motorový vůz už ležel naboku vtříšti skla. Lekla ses.

— Kde je Petr? Akluci?

— Asi se nedostali. Proběhl jsem vposlední chvíli.

— Bojím se onaše. Už vůbec nejedou vlaky. Obklíčili nás.

— Američané jsou vPlzni. Dorána budou vPraze!

Pak jsme se stali natři hodiny dvěma články lidského řetězu. Mezi našima rukama putovaly dlažební kostky, pokterých jsem Tě tolikrát doprovázel. Nikdy jsem netušil, kolik váží ulice. Začalo pršet. Potváři Ti tekla voda, dlaně Ti rozdíral kámen. Apřece jsi vydržela. Chci, abys věděla, že jsem byl šťastný apyšný. Viděl jsem živou Janu zArku. Abyla to má láska!

Došli jsme kvašemu domu. Ze všech směrů zněly výstřely. Nadruhém konci města vyletovaly vdeštivé mlze světlice. Napadlo tě, co mě.

— Kam půjdeš? Domů se už nedostaneš!

— Nevím. Srdce mi bilo vkrku. Apak jsi to přece řekla.

— Ustelu ti unás vkuchyni.

Seděl jsem oblečený nalůžku zgaučových polštářů, které ležely mezi plotnou ajídelním stolem. Poslouchal jsem, jak vkoupelně teče voda. Objevila ses vžupanu, pod nímž plandaly pyžamové kalhoty tvého otce. Bylas dojemná jako cirkusový klaun. Řekl jsem Ti to. Smála ses. Spojila nás nikdy nepoznaná důvěrnost. Zeptala ses.

— Proč nespíš? Vstal jsem.

— Já mám přání, jedno jediné, nech mě usebe sedět adržet tě zaruku, než usneš, slibuji, že neudělám nic víc.

Tak jsem podruhé vživotě vešel dotoho pokoje, kde jsme se před čtvrt rokem políbili. Jak jiný byl zatemněný, při světle stolní lampy, jak jiná jsi byla Ty, shlavou napolštáři. Odložil jsem opasek, přilbu ibajonet, ale válka zůstala snámi. Rádio vysílalo dokola starý sokolský pochod jako znělku bojujícího národa. Mezi tím varování, že se odBenešova blíží německé tanky.

— Zhasni…

— Už jsi někoho měl?