Autor, Měsíc autorského čtení 2013

Větrné mlýny

Pavel Kohout

Ta dlouhá vlna za kýlem

16

Kniha byla vydána díky finanční podpoře

společnosti Umbrella Coach & Buses s. r. o.

Vydavatelé děkují za podporu Zdeňku Kožíškovi

a za pomoc děkují PhDr. Josefu Duškovi

a Mgr. Radku Augustinovi.

V roce 2018 jako šestnáctý svazek

edice Retro Pavla Kohouta

a svoji 473. tištěnou

a 35. elektronickou publikaci vydalo

nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

Jazyková redakce Hana Lundiaková

Grafická úprava (s použitím obrazu

Ondřeje Kohouta) Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

2. české vydání, 1. vydání 2000

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

ISBN 978-80-7443-257-6 (papírová kniha)

ISBN 987-80-7443-267-5 (eBook)

kapitola první

Oba páry dojely otřískanými letištními taxíky ke kotvišti luxusního výletního křižníku M/S Harmonie v tak těsném sledu, že se zdály patřit k sobě. Ten dojem vznikl tím, uvědomil si hlavní lodní účetní Carlo Zeppelini až po katastrofě, že každá z dvojic byla opačným způsobem v nepořádku.

Ta ,veselá vdova‘, jak nazýval stařeny kroužící kolem světa v nejdražších apartmá nejlepších lodí, kde se za prachy konečně zesnulých manželů křísily každá po svém z půlstoleté nudy, už na dálku překypovala vražednou vitalitou. Kämmererka! došlo mu, to musí být ona!

Stávalo se málokdy, že rejdařství přifaxovalo k obvyklým údajům o délce pobytu a lodní třídě nových cestujících také ,návod k zacházení‘. Tentokrát obsahoval výstrahu, že paní Margareta Kämmerer, vdova po tycoonovi jihoněmeckých vápenek a betonárek, ztropila za poslední tři roky scény na všech plavidlech, s nimiž křižovala teplá moře. Vzdor tuhému boji o trh si podobná varování vyměňovali tajně i nejúpornější konkurenti.

Provázela ji pověst neskutečné šťouralky, jejíž lodní pasáže dřív či později vrcholily třeskutým konfliktem s velením nebo posádkou. Branže se dělila na ty, co ji už měli za sebou, a ty, které ještě čekala. Že ji společně neprohlásili za nežádoucí osobu, mělo prostý důvod.

Strávila na palubách nejméně tři měsíce v roce, dávajíc přednost právě méně žádaným, jako většina milionářek posedlých šetrností. O to významněji vylepšovala mimo sezony obrat společností, její Ne! by je stálo pokaždé až padesát tisíc marek. Prodejní oddělení živila ve svých kapitánech naději, že se ,krachbaba‘, jak ji kdosi označil, vrátí z poslední německé lodi na palubu první, kde už na svůj výstup zapomněla, a nepřeběhne ke Skandinávcům, Italům, nebo dokonce k Amíkům.

Carlo, najímající pro servis i do kuchyně převážně krajany z rodné Sicílie, se sám dávno považoval spíš za Němce.

Čelní apartmá pod promenádní palubou, dlouhé týdny neprodané, dal smýčit několik dnů, a podobně i kajutu pro jednu osobu, uvedenou v ceníku na předposledním místě jakožto nejlacinější vnější, kterou Kämmererka doobjednala dodatečně.

Tou osobou se teď ukázal být urostlý a ramenatý mladík něco přes dvacet, který vyrazil z nájemního vozu, aby jí na druhé straně úslužně otevřel dveře a nabídl rámě k přechodu lodního můstku. Gigolo! zhodnotil ho Carlo, vyrážeje jim naproti. Bude se baba kvůli němu mírnit, anebo se naopak před ním vytahovat? Než to stačil zvážit, zahlédl vystupovat z následného taxi druhý nerovný pár.

Starší z dvojice byl pro změnu muž, jemuž mohlo být pětašedesát jako osmdesát. I on byl vysoký, ale současně asketicky štíhlý, pokud to nebyl důsledek viditelného hendikepu: těžce se opíral o dvě hole. Z auta mu je podala oslnivě krásná mladá žena, kterou hlavní účetní odhadl nejvýš na třicet.

Zase ho jednou bodla závist, že on sám, ač na něm proslulá M/S Harmonie visí víc než na celém kapitánském můstku, nebude moci své Róze zdejší přepych nikdy poskytnout. Jeho rejdař jako všichni ostatní nezaměstnával manžele, ale navíc jim nepovoloval ani zlevněné cesty, aby to nerozptylovalo partnera ve službě.

Jenom prachy, nic než dlouhé peníze mohou přece tak skvostné samici vyvážit scvrklou kůži mrzáka! V rychlé chůzi zkušeně nahlédl do seznamu nových pasažérů, kteří se už vesměs nalodili. Zbývala poslední dvojka: prof. Martin Burian a paní Silvia Burian, oba Švýcaři. Čím je ten chlap a jakou vyloupil banku, že si ho taková tygřice, hotová donna fatale! byla dokonce ochotna vzít??

Ale to už stál před ohlášeným postrachem numero uno a vysekl mu hlubokou úklonu, užívaje podle předpisu uvítací formule v angličtině.

— Good morning, madam, you are welcome on behalf of captain Heinrich von Wiederbornen. My name is Carlo Zeppelini, I am the chief cashier here and wish you a pleasant journey…

— Doufám, odtušila německy, jako by ho tím vyzývala na souboj volbou zbraní, — že bude příjemná i pro vás.

Dio mio! zaúpěl zbožný křesťan v něm, i ty, carissima Rosa, přidal se ohnivě milující manžel, stůjte při mně příštích osmadvacet dní!

Netušil, že jeho křížová cesta skončí už pátého dne křížové plavby, za okolností, které ho poznamenají natrvalo.

kapitola druhá

Co ho čeká příští čtyři neděle, okusil Siegfried Gross už ve Frankfurtu, kde podle instrukcí čekal v místě označeném jako MEETING POINT. Po hodině věděl, že mohl doma klidně dospat a přiletět pozdějším strojem. Za další půlhodinu zvažoval, zda se na tuhle divnou akci, která mu vzdor všem výhodám od začátku nevoněla, nevykašlat a nevrátit se do Berlína.

Pak se však přihnal uřícený muž, aby mu oznámil, že ho už devadesát minut marně vyvolává letištním rozhlasem, který Siegfried popravdě nikdy nevnímal. Byl to sám ředitel jedné z holdingových společností Kämmerer Beton AG ve Frankfurtu, jemuž majitelka uložila, aby osobně vysvětlil i omluvil její opožděný odjezd z Mnichova, způsobený neodkladným jednáním.

Dal Siegfriedovi letenku i voucher do nejlepšího letištního restaurantu s možností neomezené konzumace, marně se znovu a znovu snažil nést mu jeho objemný sportovní vak a nedal se odehnat, dokud nedohlédl na průběh banální procedury zvané check-in. Když postřehl Siegfriedovu stupňující se rozmrzelost, dorazil to poddanskou omluvou.

— Paní Kämmerer mi dala přesné pokyny. Je zvyklá, že se stejně přesně plní. Už tak se bude zlobit pro mé zpoždění…

Na jídlo skutečně nezbyl čas. Dal poukázku balkánsky vyhlížejícímu otrhanci, který se hrabal v odpadkovém koši, a škodolibě si představil jeho vstup do vznešeného kulinářského templu. Načež si pomyslel, že ten vyzáblec je možná fixer, a zamrazilo ho. Harry, Harry, škoda, škoda…!

V čekárně před nástupním ,rukávem‘ svou příští společnici nespatřil, na vpuštění do letadla tu čekalo mračno lidí. Trupem byl prohnán až skoro nakonec, navíc k nejútulnějšímu místu na vnitřním z prostředních sedadel. Když byla obě sousední obsazena a on marně hledal prostor pro své lokty, došlo mu, že mecenáška Margareta cestuje v přední extratřídě. Bylo to logické, ale naštvala ho už podruhé tou neomalenou formou.

Musel se opravit: zavinil si vlastní nevšímavostí, že prošvihl půlkilový T-bone, který miloval nade vše. Ale i zdánlivé druhé faux pas se mělo záhy projevit jako jeho omyl. Těsně před startem ho vyzvala letuška, aby si vzal z police svou bundu a následoval ji. V závěsu za ní minul desítky narvaných řad, prošel nástupním prostorem a pak dveřmi s tabulkou SENATOR CLUB. Luxusní kabina s tuctem širokých fotelů byla poloprázdná.

— Tady! zavelel jasný hlas.

Neviděla dozadu, a přesto zvedla ruku nad vysoké opěradlo sedadla, aby ho navigovala. Na pětasedmdesát rozhodně nevypadala. I její kůže se zdála lnout k ruce a k obličeji s přirozenou pružností, bez liftingu. A zaostřené oči sotva potřebovaly brýle.

— Vypadáš líp než na fotkách! vybafla, jako by ho vyzývala, aby to dal hned do pořádku.

Rozpačitě pokrčil rameny, ale pak už se dočkal pevného stisku baculaté ruky a nečekaně srdečného úsměvu.

Pokynula ke křeslu vedle sebe a on bezděky pohlédl na letušku, která zřejmě čekala, aby ho zas odvedla zpět, tak proč si měl, ksakru, brát s sebou bundu? Aby mu ji tam zatím nešlohli?

— Co chceš pít? uslyšel. — Posaď se!

Všiml si, že má v držáku na opěradle jakýsi drink. Sám neměl nápad.

— Taky manhattan! rozhodla za něho a opakovala, — no sedni si přece, chceš tu do zítřka stát jako v tramvaji?

Stevardka už spěchala splnit objednávku.

— Mám pár akcií téhle aerolinky, vysvětlila mu sedící, — nebudu vyhazovat majlant i za doprovod, když vím, že tu vždycky mají volno!

Pak už jen zodpovídal veletucty otázek o svém životě i o berlínské rodině, které vypalovala v salvách, vyžadujíc co nejúplnější informaci. Po pěti hodinách a pěti manhattanech dohonili noc, ale její pozornost neochabovala, dokud náhle neusnul.

Když otevřel oči, jak ho do nosu udeřila vůně kávy, byl zas den a on se dozvěděl, že sousedka končí oběd.

— Zhasls mi vprostřed věty, oznámila mu věcně. — Než ti donesou jídlo, dopověz aspoň tu hroznou historii.

Musela mu připomenout, že naposled podrobně líčil tu dobu s chudákem Harrym, ačkoli se zařekl na ni i jen pomyslet. Ano, donutila ho otevřít v sobě zásuvky, které jednou provždy zamkl, ale kupodivu ho to nenaštvalo, spíš pocítil úlevu, jako by od něho ten hnusný příběh teprv teď odpadal a rozplýval se v brázdě kondenzovaného vzduchu orané boeingem.

V Tapeete přistáli kvečeru a ona byla čerstvá jako včera ve Frankfurtu, doufal, že si zdřímla, když spal, jinak by se jí snad měl začít bát. Tím spíš, že mezitím zažil, jak vrátila tousty, které se jí zdály bledé, čaj, protože nebyl vřelý, a poslední manhattan, podle ní ostudně slabý. Ačkoli nikdy nezvýšila hlas, postačil tón, aby se náprava udála v poklusu.

Na letišti odmítla první taxi jako špinavé, druhé, protože nedovíratelné okénko rušilo klimatizaci, a třetí, že jí přišel špinavý šofér. Se čtvrtým řidičem nejdřív marně jednala jazykem, ve kterém Siegfried až po chvíli objevil němčinu s anglickým přízvukem. Nabídl se jako tlumočník a zažil, že ta multimilionářka smlouvala o jízdné, jako by jí chybělo na chleba.

Nebyla s cenou spokojena ani pak a cestou ukřivděně nabádala Siegfrieda, aby se měl v celém Tichomoří na pozoru před každým z těch usměvavých prcků, kteří nejsou než plemeno zlodějů.

— Jak tě pozoruju, skončila s patrným opovržením, — patříš k těm, co věří v rovnost ras. Myslím, že tě z toho tady vyléčí.

Pak jí tedy raději zamlčel, že mezitím přehlédla odjezd autobusů, které dopravovaly cestující do přístavu bezpochyby zdarma.

Litanii vystřídal tropický liják, který měl náběh k potopě světa, ale za jehož vodní oponou se záhy objevila oslnivá scenérie barvami hýřící přírody. Ta tvrdá žena vzala znenadání Siegfrieda měkce za ruku.

— Jsem ráda, že budeš se mnou. Křížová plavba je skvělý zážitek, ale už mi u ní chyběl chlap.

Cítil, jak mu ruka v její tuhne, ale netroufal si ji vyprostit po všechny zbylé minuty, kdy jeho sousedka nezvykle mlčela a nezdálo se ani, že vnímá krajinu. Jako by odešla do sebe, ponechavši světu právě jen tu ruku pevně držící jeho.

Byl rád, když ji směl vyprostit, aby pomohl Margaretě vystoupit, a pásl se na nervozitě lodního důstojníka s řeckořímskou vizáží, který se usilovně vlísával do její přízně. Ví o ní, pochopil Siegfried. Ačkoli, jak mu řekla, se na téhle lodi dosud neplavila, zřejmě sem zalehly varovné signály z ostatních.

Provázel dočasnou velitelku až do jejího apartmá, muselo stát nekřesťanské prachy! Tam ho milostivě propustila.

— Ubytuj se, Siegfriede. Až se dám dohromady, přijdu se podívat na tvou kabinu. Doufám, že jste mu ji vycídili, jako bych v ní spala já!

To platilo stevardovi, který je doprovázel a mohl se rovněž samou zdvořilostí přetrhnout.

— Si, signora! ujelo mu teď dokonce v rodné řeči.

Překvapen tou pozorností, čekal Siegfried už jen na svůj bágl. Setkal se přitom s jejím tázavým pohledem a přišlo mu, že by měl učinit, čemu se dosud dokázal vyhnout: konečně jí taky tyknout.

— Děkuju ti… řekl.

— Za málo.

Už zas chladně, jako by tu nebyl, se obrátila ke stevardovi, dirigujícímu teď lodníka s vozíkem plným kožených kufrů.

— Je tu sejf?

— Yes, madam, přešel do palubního jazyka, — ve skříni, stačí vyťukat šestimístný kód.

Co mě tu čeká? přemítal Siegfried. Trapas až na půdu? Nebetyčná otrava? Nebo snad plánuje ta betonová královna mé čtyřnedělní otroctví?

Nemohl tušit, že za necelý týden poletí zpátky do Berlína s největší lekcí, jakou mu uštědřil jeho už tak pohnutý život.

kapitola třetí

Když vystoupila z klimatizovaného trupu, v němž se dlouhé hodiny choulila do tenké deky, a nalehla na ni pevná stěna vlhkého vedra, po jakém toužila celý život, udeřilo ji její zoufalství ještě brutálněji než předtím v Evropě.

Vzápětí si připomněla, proč sem doletěla, a hned se do ní vrátila tupá netečnost, kterou nazývala lokálním umrtvením duše. Chytila se pevně obou madel strmých schůdků, aby její společník, který i zde odmítl rozkládací vozík, v nejhorším našel záchranu na jejích zádech.

Profesor Burian však provedl sestup s pověstnou bravurou, s níž snášel svou plíživě postupující nemoc už tolik let. Dole se na ni pyšně usmál, a dokázal dokonce, že to opětovala.

Půlhodinový přejezd do přístavu neabsolvovali jedním z přistavených autokarů, ale zrasovaným taxíkem, kam se však profesor mohl složit v klidu, nerušen útrpnými, či naopak netrpělivými pohledy. Cesta se proměnila v přehlídku tropické flóry, která pokračovala na šíjích a ve vlasech domorodých žen: zdálo se, že jedou obrovským otevřeným muzeem Paula Gauguina. Jako by existovala i mimo sebe, vnímala Sylva, že se v ní vzdor všemu znovu ozývá nadšení, s nímž před půl rokem tenhle výlet do ráje přivítala; odplavila je pak brzo vlna hořkosti, když zjistila, že to byl od prvopočátku klam a mam.

Profesor byl viditelně uchvácen beze zbytku, naštěstí však své pocity neodíval do slov. Nemluvil vlastně ani během letu a ona mu byla vděčná, že jejich společnou ránu ani zbytečně nerozdírá, ani nebagatelizuje násilnou konverzací o ničem.

Když tehdy nabyla nezvratné jistoty, že její dosavadní svět vlastně přestal existovat, chtěla nejdřív zrušit tuhle cestu, která se jako ve filmovém hororu proměnila z pohádky v přízrak. Exkluzivní třítýdenní lodní pasáž napříč vodní plochou větší než veškeré pevniny, v jejímž středu ležel ostrov jejích snů, dostala od manžela ke svým Kristovým létům, jak v její staré vlasti označovali třiatřicáté narozeniny; ve Švýcarsku ani ve Španělsku ten výraz neznali, ale právě skrze něj obdivovali češtinu.

Do toho těšení vtrhl soukromý uragán nesoucí nevinné jméno Angelique.

Dnes už Sylva věděla, že se sbíral dávno a že z blízkých lidí o něm neměla tušení snad právě jen ona. Nikomu nezazlívala, že ji nevarovali, dodatečně se do nich vcítila. Nikdo to nečekal, nikdo si ani potom nedovedl vysvětlit, že právě Silvia Překrásná, jak jí říkali, ta navíc chytrá a všemi oblíbená Silvia mohla vůbec kdy potkat konkurentku, a ke všemu takovou!

Ale potkala ji, a prohrála dokonce i pak, když vyřkla své Buď — anebo!

Tak totální, potupná a nadto ničím nevysvětlitelná porážka ji šokovala. Čtrnáct dní před plánovanou cestou si v nemocnici ze dne na den vzala neplacené volno a odletěla na Costa del Sol, do hotýlku, kde kdysi prožila líbánky a po nich tucet letních dovolených. Dodatečně si připustila, že to byl akt vyděračství. Zcela nepříčetně doufala, že její muž z obavy, aby právě tam nezažila zkratovou reakci, u harmonické bytosti jako ona mnohem nebezpečnější než u trénovaných hysteriků, dorazí za ní a že jim ozvěna nedávného štěstí vrátí ztracenou řeč.

Po týdnu, kdy se vlastně živila jen dýmem cigaret, pochopila konečně, že čeká marně. Pololežíc polosedíc v lehátku na důvěrně známé, a přece teď naprosto cizí terase, pozorovala bezmocně přílivy a odlivy, které na obzoru přecházely v nehybnou masu moře. Pomalu, ale jistě, v ní však čím dál víc narůstala živočišná touha vstoupit do toho živlu, který ji jako suchozemšťanku odmalička uchvacoval, a plavat a plavat a plavat… až jí dojdou síly a on ji do sebe milosrdně pojme…

Znala se však velmi dobře, aby věděla, že k tomu nemá odvahu. Také proto ne, zdůvodňovala si to stejně prostě jako pravdivě, že by ji brzo vyhnal zpátky do života chlad. Ano, Sylva byla zimomřivě teplomilná, od toho úmyslu ji odvracel už pohled na liduprázdné pláže, slavné pobřeží mělo dostát právu na svůj název až za měsíc, do středozemní vany dosud natékal z Atlantiku skoro ledový proud.

A pak se do ní zasekla myšlenka tak logická a přitom fascinující, že ji už nepustila.

Nastoupí tedy tu cestu, která už byla stejně zaplacena, a uskuteční své splynutí s živly jedním neodvolatelným aktem v samém středu té obrovské modré a určitě teplé plochy!

Když jí pak zcela nečekaně zavolal profesor Burian, že by — situaci navzdory — chtěl jet s ní, lekla se, že odmítne-li ho, mohl by pojmout podezření a v cestě jí nějak zabránit.

Řekla tedy Ano s jistotou, že tím nejspíš rozptýlí obavy a právě dík jeho přítomnosti neztratí ani v tom pozemském ráji svou motivaci…

Loď se jim překvapivě zjevila před vrcholem posledního kopce, vynořovala se palubu po palubě jako obrovská ponorka zdánlivě plující pod nově se blížící vanou mračen, která se na ně měla co nevidět střemhlav zvrhnout. Během nedlouhé trasy zažili už jednou starozákonní vodopád, připomínající tekuté náklady hasicích letounů nad věčně hořícími lesy jižního Španělska, aby na obrátku udeřilo slunce z azurového nebe. Když se to teď stalo znovu, ocitli se v nejvyšším bodu cesty a M/S Harmonie bytelně spočívala v laguně přístavu; šest jejích viditelných podlaží majestátně čnělo nad nejvyšší domy i palmy.

Před Sylvou kotvil dávný sen, který se mezitím proměnil v její poslední domov. Myslela na to úporně, zatímco museli čekat, až prostor před lodním můstkem uvolní taxi, které jelo od letiště před nimi. Když mohla vystoupit, zbavil ji znovu veškerých myšlenek žár, proti němuž bylo největší jihošpanělské vedro teploučkem. Druhá možnost! napadlo ji, nechá se tu ze světa vypálit…

Lodní důstojník, který je uvítal anglicky, ačkoli i ve sněhobílé uniformě se zlatými výložkami vypadal jako sicilský pirát, je předal neméně italskému stevardovi, aby je odvedl do kabiny.

Tam vznikl problém.

Když profesor zdolal práh a vzhlédl od svých holí, spatřila v jeho tváři rozpaky.

— Objednali jsme dodatečně oddělené postele! namítl v dobré italštině, která patřila do sbírky jeho jazyků.

Kabině dominovalo prostorné dvojlože, kterému se, jak ještě pamatovala, říkalo v Čechách letiště.

— Permesso! omluvil se okamžitě černovlasý mladík patřičně zběhlý v plnění možných i nemožných choutek bohatých lidí, kterým se zřejmě nesmělo v ničem odporovat, — račte si udělat pohodlí, budu tu ihned s někým z recepce, tahle speciální pasáž není nikdy zcela obsazena!

Zastyděla se, že by měla na Martinovu nesobeckou a o to obětavější přízeň reagovat něčím, co by se ho mohlo dotknout. Napomohl jí i malebný obraz přístavu, který nabízelo okno kajuty, jako by jej už večer neměl vystřídat obraz nekonečné vodní plochy.

— Pro mě to není nejmenší problém! prohlásila možná až s přehnaným důrazem, — my dva přece zůstaneme rodina i po rozvodu!

Ten kluk tomu nemohl rozumět! Jemu pokynula anglicky.

— Oukej, sent us our luggage, please!

Když osaměli, padla na ni přece jen tíseň. Mlčky přihlížela, jak profesor usedá na zastlanou postel, aby mohl konečně odložit hole.

— Děkuju ti, Sylvinko, řekl potom. — Mám tě moc rád.

— I já tebe, odpověděla už zády k němu, naoko zkoumajíc úložné prostory skříní, aby před ním skryla nával zoufalství, které ji znovu přelilo jako příbojová vlna korálové útesy za oknem. Současně ji přepadlo špatné svědomí, když si připomněla, co ho s ní čeká.

kapitola čtvrtá

Kabinu tvořilo v podstatě jenom lůžko, ale to byla nejmenší vada na kráse. Že tuhle nabídku vůbec přijal, považoval Siegfried za jedno z řídkých vítězství rozumu za jedenadvacet roků dosavadního života. Poctivě přiznáno, vytrhla mu z paty hned několik trnů najednou: vydělá si. Odtrhne se definitivně od toho generálního průšvihu, ze kterého se šťastně dostal jen s odřenýma ušima. Najde — k tomu byl pevně odhodlán — čas, aby přinejmenším začal dohánět to blbé studijní zpoždění. A navíc uvidí na vlastní oči, co málokdo z vrstevníků.

Proti tomu stála jediná povinnost, ale z její až do této chvíle nulové specifikace mu při bližší představě naskakovala husí kůže: měl jí dělat, jak to nazvala, ,kavalíra‘. Každopádně si hodlala obstarat na měsíc panoše, ale už sám šek, který mu poslala předem, přehlušoval pochybnosti. Tím hlasitěji se ozvaly teď.

Margareta Kämmerer zdůvodnila zájem o jeho doprovod v jediném telefonickém rozhovoru tím, že už nechce zažívat, aby si na ni kdekdo dovoloval, a proto potřebuje ochránce, který sám o sobě budí respekt. Jenže všechno, co se o ní Siegfried kdy dozvěděl, a především, co s ní sám stačil zažít cestou z Frankfurtu sem, svědčilo, že ochranu potřebuje spíš každý, kdo jí vkročí do cesty.

Musela mít tedy jiný záměr, a on, aniž si troufl jej uhodnout, jen doufal, že nepůjde za hranice možného. Ani ve svém vratkém postavení nehodlal ztratit tvář, jenže tady se dalo těžko bouchat dveřmi; až dnes odrazí, čeká je pořádná pevnina po šesti dnech plavby…

Zavolal se k rozumu. Proč šílí! Ve svém společenském postavení směla být střelená, ale i v tom musela znát mez. Ne! Čeká ho prostě, co si pod kavalírstvím uměl vybavit, ačkoli se mezi jeho vrstevníky až přehnaně nepěstovalo. Ale než dospěl mezi ně, dostal výchovu, kterou rodina pokládala za standardní. V příslušných situacích pomáhal do kabátu, otvíral dveře a vstával, jestliže ke stolu přicházela dáma, i když jen z toalety.

Spolu se šekem mu Margareta poslala i do Berlína voucher, tentokrát do domu pánské módy, jehož obleky, jak tvrdila matka, se daly poznat podle střihu i látky. Zázračně mu padly jak ,sportovní tvin‘ a vycházkový komplet k čaji, tak černý večerní oblek i bílý smoking — všecko z velejemné tkaniny určené speciálně do tropů. Spolu s tuctem košil a třemi páry bot vyplňovaly obrovský vak, který si koupil odchylně od příkazu místo kovového kufru. Objednatelka po něm na letišti v Tapeete loupla očima, ale kupodivu nic nenamítla.

Nadil tím skříň ve stěně a hledal, kam dát v těsném prostoru stoh skript a učebnic, když se na noční stolek stěží vešel telefon. Nakonec se rozhodl nechat moudrosti zatím ve vaku, čtyři neděle jsou dost dlouhá doba, aby si mohl na úvod dopřát dva dny aklimatizace u lodního bazénu.

Co teď? uvažoval pak. Jít za ní, jestli něco nepotřebuje? Cournout se po palubě? Omrknout, kde a jaké se tu točí pivo? Zbavila ho problému, když se zároveň se zaklepáním objevila v jeho kamrlíku.

Opět zažil, jak si dělá úsudek jediným krátkým pohledem, kterým zřejmě obsáhne všecko naráz, věřil, že i kolony čísel v knihách svých účetních. Musí jí dát zřetelně najevo, že není jeden z nich!

— Pěkná díra! řekla mu, jako by za to nesl odpovědnost.

Má jí připomenout, že mu ji vybrala ona? Vzápětí poznal, že na to myslí sama.

— Nechám ti dát postel do svého salonku… navrhla, a znělo to poprvé, co ji znal, rozpačitě.

Znovu v něm probleskla nepříjemná myšlenka. Jako by ji četla, vzala návrh obratem zpět.

— Jenže ty chceš mít radši volnost pohybu, viď?

— Nerad bych rušil… snažil se zas vyhnout tykání, — a chci se taky trochu učit…

To ji pobavilo.

— Už tě tu přímo vidím v noci se skripty!

Rozevřel bágl, aby na své lektýře názorně dokázal vážnost úmyslu, a přišel si jako primán hájící se před maminkou. Měla nejspíš podobný dojem.

— Já tě zkoušet nebudu. Jen počítám s tím, že se vedle studování především postaráš o mě!

Zaznělo to jako povel, takže vypnul hruď a zahlásil ve stylu amerických námořních kadetů.

— Aye, aye, Maam!

Ta hra se jí, viděl, zalíbila.

— Já jsem totiž příšerně žárlivá, víš? Proto mám v sejfu revolver, rozumíš mi?

— Aye, aye, Maam! opakoval, ale nebyl si už tak úplně jist, je-li to pouze hra. Byl rád, když s tím přestala a vyzvala ho, aby ji doprovodil na vyhlídkovou palubu.

Právě probíhal rituál vyplutí, který mu nebyl neznámý — křižoval jako kluk s rodiči kolem Anglie. M/S Harmonie byla však ve srovnání s tehdejší lodí obryně, a navíc nedávno sloužila jako kulisa televiznímu seriálu, takže při odrážení užívala jeho sladkou melodii. Ten kýč, musel Siegfried překvapeně uznat, se do zdejší malebné scenérie vyloženě hodil, působil dokonce i naněho.

Obřad zvedání kotvy a odlaňování se od břehu lemovaného bambusovými verandami pod ztepilými kokosovými palmami i pomalý otáčivý pohyb bílého kolosu k průrvě mezi korálovými poli, o něž se pěnivě tříštily vlnky, vstříc ohnivému moři přecházejícímu ve stejně plamenný obzor, jak právě zapadalo slunce, to všechno bylo kongeniálně vyjádřeno v hudbě, kterou znal Siegfried jako tuctový a k tomu obnošený hit.

Tu ho Margareta Kämmerer podruhé, jako předtím v taxíku, vzala za ruku. Měl co dělat, aby ji nevytrhl, protože o vteřinu dřív zachytil pohled mladé ženy stojící pár metrů od nich, rovněž u zábradlí vedle starce o dvou holích. Co si o mně může myslet? hádal zmateně, jak byl u vytržení z půvabu tváře rámované krátkým zástřihem ostře hnědých vlasů podle módy dvacátých let. A hned se rozzlobil, na sebe, ale i na ni. Co si má o ní myslet on? Že má v kabelce podobný, pravděpodobně ještě opulentnější šek, aby líp snesla i ty hole??

Ten muž, musel Siegfried uznat, přestože mu neviděl do tváře, měl ovšem v držení těla zakódovánu vznešenost. Tiše k hnědovlásce hovořil, a byla z toho i beze slov patrna naléhavost. Na společnici se však nezdála působit a Siegfried pár okamžiků polichocen věřil, že adresátem jejího upřeného pohledu je on, než pochopil, že je pro ni naopak vzduch, jak je zahleděna do sebe.

Vše bylo dosud prosyceno smyčci s účinností do hlavy stoupajícího sektu. Vezme mu ji, rozhodl se Siegfried, vyjede po ní při první příležitosti! Byla ovšem podstatně starší než on, ale také bezvadně křehká, takovou, věděl dobře, osloví mužnost i v mladším vydání…

Ucítil tak pevný stisk, že se probral.

— Líbí se ti? zeptala se Margareta.

Než se stačil prořeknout, blesklo mu, že mínila hudbu.

— Ano, přiznal, rád, že nepostřehla jeho úlet.

— Je to kýč! překvapila ho, — ale lidi, které ze zásady nic nedojme nebo nenadchne, pokud to není esteticky košer, jsou citoví mrzáci, nemyslíš?

— Ano… nemohl než souhlasit, takovou úvahu od ní nečekal.

— Takže je vhodná chvíle, aby ses dozvěděl, proč jsem si tě, jak to můžeš chápat, najala.

Nevěděl, co na to říct.

— Jistě víš z rodiny, a teď jsi to mohl poznat sám, že moc pomoci nepotřebuju, že?

Opatrně souhlasil. Stále držela jeho ruku a on dával pozor, aby stisk ani neopětoval, ale ani nenechal svou dlaň změknout, jak to u jiných při podání ruky nesnášel.

— Jenomže, pokračovala, — mezitím jsem si musela připustit, že nejsem nesmrtelná, víš?

To tedy věděl, ale nadále jí nerozuměl.

— Vybrala jsem si tě… jak ti vlastně říkají v partě?

— Sigi…

— A já jsem dolnorakouská Gretl! Takže: vybrala jsem si tě, abych ti řekla o zvláštní službu, Sigi. A jak jsem tě zatím poznala, vím, že mi ji neodmítneš.

Ta je všeho schopná! uslyšel opakovaný soud svého otce. Nechce ona přece jen…?? Ještě mohl skočit z nejnižší paluby do té průzračné vody a dokraulovat ke břehu! Ale, snažil se věřit dál — to by si nedovolila!!

— Právě ti představuju svou největší lásku, Sigi. Není nádherná? Dívala se k horizontu, který temně zkrvavěl. Koho tam vidí…?

— Oceán. Je to oceán!

Rychle se uklidňoval. Co si, blbec, myslel? Začal být normálně zvědavý a přitom znovu, i když jen koutkem oka, pozoroval vedlejší pár, na jehož chování se nic nezměnilo.

— Seznámil mě s ním můj druhý, už nečekaný manžel. Nespokojil se tím, že dal vyvrženému rodu své dobré jméno, ale oceánem zahojil mou ránu, kterou jsem měla za věčnou. Oceán mi vrátil pokoru, když mému neštěstí nastavil svoje měřítka.

Nečekaně se na něho podívala, a přestože bleskurychle přeostřil zrak, ohlédla se za sebe. Starý muž v tu chvíli hnědovlásku zakrýval, takže nevzbudila její podezření. Vrátila se pohledem k Siegfriedovi.

— Tušíš, co od tebe chci?

Musel přiznat, že ne.

— Po Kämmererově smrti mi to slíbil náš kapitán, který ho pohřbíval spolu se mnou. Ale před třemi roky umřel taky on a pak jsem jachtu prodala, cítím se vzdor všem nedostatkům líp na palubách, kde mi nic nikoho nepřipomíná. Krátce a dobře, Sigi, v mém testamentu stojí, že i můj popel má dostat oceán. A jeden z dědiců je žádán, aby urnu propašoval na loď, kterou uznám za vhodnou, a v noci ji vysypal na zádi… je tam ta známá brázda a vlna, která mě jako Kämmerera roznese ke všem břehům. I potřebné prostředky jsou v závěti určeny, zbývá jen dosadit jméno vykonavatele. Budeš to ty?

Byl tak ohromen, že se vzmohl na banální námitku.

— Přímo kypíš zdravím…

— Zdání klame, hochu, mé baterie jsou skoro vybité. Vlastně jsem živa jen tím, že komanduju všechny kolem sebe. A už mě to moc nebaví.

Stisk ruky zesílil. A v Margaretiných očích našel zcela nezvyklý výraz. Prosily.

— Budeš tak hodný?

Vyslovil, co měl už chvíli na jazyku.

— Jak jsi přišla na mě?

— Zaujal mě právě ten tvůj problém. Řekla jsem si, pomůže mně, pomůžu jemu. Budeš mít úkol, rozumíš? Je to věc důvěry, chápeš? Slíbíš mi to spolehlivě?

— Ano, řekl.

Těžko mohl odpovědět jinak.

Vedlejší pár odcházel, seč chromému stačily síly. Siegfried tam asi příliš viditelně zašilhal, protože se usmála.

— Neboj se. Za to tě už nesmím zastřelit. À propos! Můj sejf je zakódován datem tvého narození. A tady máš… podala mu plastickou kartu, — můj druhý klíč. Já jsem, jak asi tušíš, i naprosto přesná. Kdybych se někdy opozdila, nečekej a přijď.

Zpozorněl.

— Máš nějaký problém…?

Zdálo se, že o něčem uvažuje, ale pak se tomu vyhnula vtipem.

— Ano: už mi není pětasedmdesát!

kapitola pátá

Silvia, pokřtěná vČechách Sylva arozená Slabá — předurčený osud! říkala si vposlední době —, profesora Buriana poslouchala natolik, aby mu nedala najevo, že ho nevnímá. Říkat jí přece mohl jen jedno atotéž, apomoct nemohl vůbec. Kevšemu ji fascinoval nikdy neviděný odstín rudé, která už řadu minut spojovala soslnivým plamenem zapadajícího kotouče všechny tři zbylé živly— zemi, vodu ivzduch.

Tam někde, cítila bytostně, tam vpředu, kam směřovala příď téhle vznešené lodi, leží bod, vekterém odezní její zklamání, její bolest, její zoufalství. Anebude to křečovitá demonstrace adresovaná přes půl zeměkoule viníkovi, ale, přesvědčovala sama sebe, svobodný čin, řešící jediným skokem celý problém její existence, která přece stejně, dřív nebo později, musela skončit, tak proč ne zvlastní vůle avtomto nadpozemském ráji?

Jako povšechny předchozí dny, ani teď vní nepřestal běžet zhuštěný film její lásky, vlastně totožné sjejím manželstvím. Čerstvého docenta Buriana poznala vevřavě basilejské Fastnacht, asamu skutečnost, že vmaškarním třeštění nasebe narazili dva Češi, navíc budoucí lékařka ajejí už úspěšný kolega, pochopili oba jako osudovou výzvu. Sylva se vdávala vedvaceti, protože on nechtěl riskovat, že mu ten nádherný dar nebes někdo vezme dřív.

Že chtěl mít děti mnohem později, chápala aschvalovala, byla zblázněná dosvé práce jako doněho achtěla vyrovnat jeho náskok, ikdyž se obávala, že proti jeho talentu nemá šanci. Časem jí mateřství nepřipadalo tak důležité, milovali se dál jako dva svobodní bez přítěže ají nic nechybělo.

Dokud nezjistila, že její muž má už dlouhou dobu poměr se svou francouzskou sekretářkou.

Když našla její dopisy — schovával si je jako pitomý studentík mezi letními tričky, která se chystala rozstříhat naprachovky —, učinila, co jí ihned přikázalo srdce: Nechala mu zprávu, že letí natýden dojejich oblíbeného hotýlku, aby se mezitím mohl kesvé nebeské Angelique odstěhovat. Ani všíleném snu by ji nenapadlo, že se vrátí dobytu bez jeho věcí!

Tam následoval vtom fiktivním filmu ostrý střih kokamžiku, kdy se zterasy jejich svatebního pokoje vyhasle dívala napříboj apojala myšlenku, která ji nakonec přece jen přivedla ktomuto druhému vodstvu. Že tu dokonce stála poboku profesora Buriana, netušícího, proč svolila kjeho doprovodu, se jí zdálo ten záměr dodatečně osmyslovat.

Náhlá pauza vjeho monologu ji přiměla alespoň obecně pokrčit rameny, aby mu svou netečností neprozradila, že ho nesleduje. Proč aspoň nemlčí jako vletadle, posteskla si, ale chápala, že to nemůže žádat trvale. Vlastně nato hořké téma promluvil poprvé, avyslechne-li ho, možná inaposled: pak se už může soustředit jenom na sebe samu.

— Je ti třiatřicet! řekl, jako by to mohla nevědět,— stojíš pořád nazačátku života, jsi stejně chytrá jako krásná; když to trauma překonáš, nebudeš sama ani dokonce téhle cesty!

To snad ne! vzbouřilo se všechno vní, on snad čeká, že si najde útěchu přímo před ním? Tuší, co se vní děje, achce ji zakaždou cenu těšit, anebo si myslí, že je lepší šlapka??

Zřejmě vycítil její zapříčení abyl očividně zdrcen.

— Sylvinko, promiň, jestli nenajdu správná slova, já tě nechci hloupě utěšovat. Mám otebe strach, tím větší, že ti nemůžu pomoct. Byla to troufalost, přilepit se natebe, ale přepadla mě panika, že se nevrátíš…!

Bože! lekla se, je to naní tak vidět? Ani náznakem to nesměla připustit, naopak, musela ho přesvědčit, že se mýlí, jinak ji začne hlídat nakaždém kroku!

— Jsi hodný, řekla tedy, — ale nedělej si starost, vylížu se ztoho. Smím tě oněco poprosit já?

— Ovšechno! řekl přesvědčivě, ale ona bohužel věděla, že největší přání jí splnit nemůže ani náhodou.

— Přestaň nato myslet, navrhla mu. — Anebo aspoň: přestaň otom mluvit, ano? Třeba nám tenhle výlet opravdu pomůže, mně itobě, pomalu se mi zdá, že jsi natom hůř!

Zasmál se.

— To by bylo dost kuriózní, nezdá se ti?

Konečně se mohla zasmát iona. Rudý disk se zatím propadl zahorizont, dozněla už ita protivně nasládlá muzika anad ostrovem, jehož světla se začala protýkat shvězdami, vyšel obézní měsíc vetvaru velkého C.

— Couvá! blýskla se svými znalostmi, aby konečně odvedla řeč.

— Dorůstá! opravil ji.

— Crescit! připomněla mu.

— Luna mendax! připomněl on jí, — tady dokonce dvakrát lživá. Jsme uprotinožců, ještě nás tu překvapí místo Velkého vozu Jižní kříž!

Ach, pomyslela si, takže já, maminko, skončím pod cizími hvězdami… Momentálně se nemohla rozhodnout, má-li být ztoho smutná, anebo ráda.

Jejich příští číšník, ovšemže rovněž Ital, jim nabídl stůl, který se zalíbil ijí. Spolu sjiným stolem rovněž pro dvě osoby stál vevyvýšeném výklenku, takže měla dokonalý výhled nacelou rozlehlou jídelnu. Nabídla Martinovi ze zdvořilosti křeslo ustěny, ale přepustil je džentlmensky jí.

— Lidi mě při jídle rozptylují, tvrdil, aona věděla, že vystavuje všem zrakům ji, aby se naplnilo jeho naivní přání; nechtěla sním vést zbytečný spor apřijala.

Číšník jim zapálil svíčku ačekal, až si vyberou předkrm, zatímco ksousednímu stolu přišel pár, který už dnes někde zahlédla, ale až teď si všimla, jak bizarně působí— ostatně jako ona sMartinem! přiznala si poctivě. Stará žena oblečená selegancí tak současnou, že už tím budila respekt, se dostavila smladým typem, co evidentně nebyl vevečerním obleku doma, připomínal sportovce, kterého oblékli keslavnostnímu předávání cen. Zavrh koulí, zhodnotila štiplavě jeho bicepsy napínající rukávy saka. Zvláštní bylo, jak ten řimbaba vedle stařeny působil nedominantně.

Ta se bez ptaní velitelsky usadila zády kezdi. Proč si pokrátké promluvě svého průvodce přesedla, pochopila Sylva hned: stačilo mu teď, aby se malinko vychýlil, ahleděl přes svou dámu ipřes profesora Buriana jí dotváře. Tenhle omšelý samčí signál ji provázel odpuberty avyvolával vní jedinou reakci: otráveně vzala navědomí, že se sama musí zaklánět kestěně, aby nani nedohlédl.

Stejně jako profesor odmítla polévku, svorně si zvolili ihumrový koktejl apošírovaného lososa. Spřekvapením zaznamenala, že podlouhé době dostala chuť.

— Nezakouříš si zatím? zeptal se jí.

— Děkuju, ne…

— Jsi přece silná kuřačka!

— Nechci nám zahulit kabinu. Vůbec bych tu ráda kouření omezila.

Zkoumavě ji pozoroval.

— Prosím tě… zkus se mnou žít normálně… bez zbytečných ohledů. My dva si přece vždycky zůstanem blízcí, anebo ne?

Zkusila jeho starost zaplašit úsměvem.

— Anebo ano! potvrdila.

— Rád bych ti něco řekl, Sylvinko, pak už se ktomu nevrátím. Poté strašidelné euforii, kterou si moje generace dláždila cestu dopekla, aby mu jen ovlas unikla, se bojím velkých slov. Jestli je teď užiju, tak proto, že si zanimi stojím. Ty jsi to nejlepší, co mi život vefiniši daroval. To nejcennější, opravdu nejdražší!

Cítila opravdovost, ale tím víc tonula vrozpacích.

— Ach, Martine!

Ten bral právě jakousi komplikovanou objednávku odvedlejšího páru adal trochu zoufalé znamení, že se dostaví, jak jen to půjde.

Table of Contents

kapitola první

kapitola druhá

kapitola třetí

kapitola čtvrtá

kapitola pátá