Autor v době práce na románu Nápady svaté Kláry koncem šedesátých let

Pavel Kohout

Nápady svaté Kláry

Retro Pavla Kohouta

9

Kniha vyšla díky finanční podpoře Arca Capital Bohemia, a. s.

Vydavatelé děkují za podporu předsedovi představenstva Arca Capital Ing. Pavlovi Krúpovi a za pomoc děkují Mgr. Radkovi Augustinovi.

Pavel Kohout

Nápady svaté Kláry

V roce 2014 jako devátý svazek

edice Retro Pavla Kohouta

a svoji 307. tištěnou publikaci

a v roce 2015 jako svoji 8. elektronickou publikaci vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

K vydání připravila Pavla Landová

Jazyková redakce Aleš Antošík

Grafická úprava (s použitím obrazu

Ondřeje Kohouta) Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

4. české vydání, 1. vydání 1968

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

ISBN 978-80-7443-105-0 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-164-7 (eBook)

Tento svazek edice Retro

Nápady svaté Kláry

— spojením scénáře a románu dílo nás obou —

připisujeme našim „pravým rukám“,

které nám léta umožňují cele se věnovat psaní,

a to v pořadí, v jakém se nás ujaly:

Františku Brožovi, strážci veškeré techniky

Stanislavě Kmochové, strážkyni pražského domova

Aleně Studenovské, strážkyni listinného archivu

Daně Zachové, strážkyni sázavského domova

Jaroslavu Janovskému, strážci fotoarchivu

S vřelým díkem

Jelena Mašínová a Pavel Kohout

2014

I

Rozdíl mezi příběhy, které se staly a nestaly. — Držení fantazie i paměti zakázáno! — Je lepší polopravda, nebo pololež? — Počátek laviny: s Pytágorem přichází šerif. — Co by se asi stalo, kdyby třída sborově vykřikla „Sednout!“? — Toto jsou výborné… — Historický úspěch, nebo světový podvod? — Štěstí, že zákon nepřipouští na školách mučení.

Jak vyprávět příběh, který se nikdy nestal?

K tomu účelu stvořila příroda bytosti, které obdařila papírem a fantazií: spisovatele. S pomocí fantazie a papíru jsou schopni vylíčit libovolný příběh, který se nikdy nestal, tak poutavě, že zní často přesvědčivěji než příběhy, které se skutečně staly.

Ale jak tedy vyprávět příběh, který se skutečně stal?

Pro ten účel zplodila příroda tvory, které vybavila papírem a pamětí: kronikáře. S pomocí paměti a papíru jsou s to podat příběh, který se stal, tak podrobně, že zní občas téměř stejně přesvědčivě jako příběhy, které se nestaly.

Avšak co s příběhem, který se stal, přestože se nikdy stát neměl?

Za tím účelem porodila příroda exempláře, které vyzbrojila mocí: cenzory. S pomocí moci mohou zakázat každý příběh, ten, který se stal, i ten, který se nestal: ten jako výplod bujné fantazie, onen jako výtvor lživé paměti.

Běda fantazii, kterou přistřihuje paměť. Běda paměti, kterou přikrášluje fantazie. Ale třikrát běda dobré paměti i čilé fantazii, když je obě skřípne moc. Jsou doby, kdy držení fantazie i paměti je neméně trestné než držení zbraní.

Co v podobných dobách s příběhem, o který se sváří spisovatel, kronikář i cenzor, tak pravdivým, jako by se byl ani nestal, tak dráždivým, protože se skutečně stal, a tak nebezpečným, protože se v zájmu moci stát nesměl?

Odlehčit fantazií, která jej připraví o zub i dráp? Zatížit pamětí, která se znovu dotkne ješitné moci? Anebo jej raději nevyprávět vůbec?

A což takto: malinko přimhouřit víčka paměti i maličko povolit uzdu fantazie, jen tak, aby nezačalo hryzat autorské svědomí a přestali hryzat vlci moci — a báječný příběh zůstal celý?

Bude snad z pravdy lež, stane-li se z Karly Klára? Budiž pravdě přáno, aby nezažila nikdy větší újmu než přesmyk tří hlásek! Ubude jí snad, zbyde-li z názvu města pouze písmeno S.? Lepší polopravda nežli pololež!

A tak, milá malá Kláro z města S., vstaň a choď, dítě otce-snu a matky-skutečnosti; pokud tě někdo pozná, ničím to nedokáže.

Na konci tohoto příběhu bude ohlášena zkáza města. Ale i nejničivější lavina začíná neznatelným pohybem směšného krystalku ledu.

Náčelník Tikal, který se kryt Brožem už po zvonění bleskurychle vydal na prázdnou chodbu, aby osobně šperhákem uzamkl dívčí záchod, vytřeštil oči, vyrazil jako zajíc a vpadl do třídy s výkřikem

— Bacha! S Pytágorem jde šerif!!

Kam až sahala paměť základní devítileté školy v S., stalo se něco podobného jen jedinkrát: když před lety dostala skoro celá devítka z kompozice kuli a týž profesor matematiky, už tehdy ostříhaný na ježka, přivedl téhož ředitele ústavu, už tehdy holohlavého, aby jeho varování mělo váhu.

Všech dvaačtyřicet dívek a chlapců osmé á třídy sedělo v okamžení na místech, zavládlo ticho, nečekané a rozčilující, jako když v televizi vypadne zvuk. Místnost překřižovalo jednačtyřicet pohledů, napjatých jak lana. Protkly se v třetí lavici u okna, kde seděla útlá dívka s dlouhými vlasy v barvě kaštanu a s lehounce šikmýma očima tvaru i barvy neloupaných mandlí.

Avšak jakou váhu má dívčí krása, je-li nám čtrnáct a naše mužné srdce trne příkořím?

No počkej! pomyslel si Tikal za všecky, ty to schytáš! No tenhle fór si teda odpykáš! Rozhodl se, že jí hned po zazvonění provede Žhavý betlém, při němž obsah brašny nevysypán do uličky mezi lavicemi, ale z okna třídy, do kopřiv.

Dveře. Hlavy se naráz otočily a dvaačtyřicet mladých těl se vymrštilo k pozdravu. Malý tlustý ředitel Plavec a vysoký hubený profesor Brunát vpochodovali do třídy jako dvojice z němých filmů.

Ale kterak umírat smíchy, jsou-li přinášeny naše kompozice?

Matematikář došel až pod katedru. Ředitel zůstal u dveří, ale vystoupil na stupínek. Výškový rozdíl mezi nimi se zmenšil jen nepatrně. Třída pátrala, který z nich dá pokyn k usednutí. Nedal jej kupodivu žádný. Obamlčky pozorovali třídu.

Tikal měl neodbytný pocit, že na povel čekají naopak oni. Představoval si, co by se stalo, kdyby třída sborově vykřikla Sednout! Propukli by v smích? Nebo by běželi na policii? Anebo by leknutím uposlechli?

Ale třída stála, němá a přimrazená, jak zplihlí tygři pod bičem krotitelů. A ředitel se vzápětí obrátil k matematikáři.

— Prosím, pane kolego!

Zůstali stát všichni, a to bylo ještě strašidelnější. Profesor Brunát vystoupil na pódium; byl o další hlavu vyšší a zvedl balík kompozic jednou rukou, zatímco druhou na ně ukazoval.

Tikal měl utkvělý pocit, že je po nich hodí. Představoval si, jak modré sešity kosí jako rakety bezbranné žactvo, zatímco profesor se šíleně směje. Co pak? Vyskákat okny do kopřiv, anebo vrhnout se na něho a zneškodnit ho? Smí se žák prát s pedagogem, byť zbaveným smyslů?

Ale matematikář promluvil hlasem, kterým lomcovalo slavnostní vzrušení.

— Chlapci a děvčata… stala se mimořádná věc… Poprvé v dějinách naší školy, ano, možná dokonce poprvé v dějinách školství dopadla písemná práce z matematiky takto. Toto —

zatřepal balíkem, který reagoval jako živočich, vyceniv v úsměvu chrup bílých stránek,

— jsou výborné!

Ozval se jedinečný zvuk. Třída hekla úžasem.

— V žádné z dvaačtyřiceti prací není v žádném z pěti příkladů ani jediná chyba. Všechny —

rozčilením mu selhal hlas, musel polknout a nadechnout se, aby mohl pokračovat,

— jsou správné. Dalo by se říci, že jsou všechny stejně správné! Prosím, soudruhu řediteli…

Prkenně se uklonil, položil hromadu sešitů na katedru a sestoupil z pódia. Ředitel pokročil před tabuli. Byl tak soustředěn na své sdělení, že se rovněž, nevěda o tom, uklonil.

— Chlapci a děvčata, měl bych vám tedy jménemcelého sboru blahopřát a ohlásit tak skvělý výsledek ministerstvu školství. Ano, měl bych jej možná oznámit i vašim rodičům a veřejnosti, uspořádat v aule školní slavnost, při níž bych vás dal za vzor všem roční-kům!

Ozval se jiný zvuk. Třída se nadšením rozšuměla.

— Ale dřív si musíme položit jednu otázku!

Jeho hlas se proměnil k nepoznání. On i profesor matematiky měli náhle ledové oči detektivů.

— Nebyl zde —

jeho ukazovák se chvěl nad balíkem kompozic jako nad časovanou bombou,

— spáchán neuvěřitelně drzý, přímo světový podvod??

Ve třídě zavládlo ticho hrobu, do něhož ve všech myslích tikal pekelný stroj.

— Chlapci a děvčata! Chci vám dát příležitost, aby se viník přiznal dobrovolně. V tom případě jsme s kolegou Brunátem ochotni považovat vše za hloupý žert, klukovinu, která zůstane mezi námi. No? Takovou nabídku přece neodmítnete, nemám pravdu?

Tikal se mrknutím přesvědčil, jak vypadá situace ve třetí lavici u okna. Mandlovo-kaštanová dívka hleděla na ředitele s klidným zájmem. Zato její baculatá sousedka jevila krajní nepokoj; brada se jí chvěla, jako by jen stěží zadržovala pláč.

Násilně laskavý úsměv na tváři nejvyššího pedagoga školy naráz zhasl. Pěstí udeřil do stohu sešitů a jeho hlas se rozštěkal jak kolt; stvrzoval správnost ředitelovy přezdívky.

— Tak dobře! Tak to zkusíme jinak! Soudruhu Brunáte, zavolejte školníka! Jeden po druhém ke mně!!

Tikal si představil vlhké sklepení, začouzené plamenem pochodní. Na šikmém žebři je upoután jinoch v cárech: Tikal. Ředitel mu klade otázky, školník utahuje rumpál a matematikář mu pálí bok.

Tikal pocítil hlubokou úlevu, že žije ve století, kdy je mučení na školách středního stupně zákonem zakázáno.

II

Podle čeho se pozná slušný občan. — Udávání jako školní předmět. — Čtyřicet výslechů a… — Pomáhá bujná fantazie v počtech? — Dcera policisty musí být ostatním vzorem. — … a jedna zrada! — Je možné, že mandlové oči dovedou otrle lhát? — Nejen podvod, ale i vloupání! — Každý má jiné nápady.

Jsou země, jejichž vlády tvrdí, že každý slušný občan musí být alespoň jednou za život v kriminále. Toto tvrzení je oprávněné, jestliže počet občanů, kteří v kriminále nebyli, nestačí ani k vytvoření vlády, v níž proto musí zasedat i kriminálníci.

Rozhodně však platí téměř ve všech zemích, že každýslušný občan je nejméně jednou za život vyšetřován, i na to připravuje budoucí občany škola. Lze říci, že praktickým cvičením v tomto oboru věnuje mnohem více času než třeba poučení o prevenci početí.

V hodinách vyšetřování, ať už k nim dává podnět ztráta třídní knihy nebo kouř na chlapeckém záchodku, se vyučuje i zkouší vše, s čím se žák setká a co se od něho bude vyžadovat v praktickém životě: obratné vytáčení i urputné zapírání, otcovská domluva, ústící v existenční nátlak, udávání jako polehčující okolnost i přiznání jako jediný důkaz viny.

Vyšetřování historického úspěchu osmé á třídy probíhalo v ředitelně. Matematikář volal jednoho po druhém podle abecedy, nevšímaje si pohlaví. Školník Coufal dával na chodbě pozor, aby se nedomlouvali. Jeho plíce každou chvíli divoce zatoužily po nikotinu a on předstíral výzvědný výpad za roh chodby, aby mohl potáhnout z doutníku, ukrytého za bustou básníka-buditele.

Domluva byla zbytečná. Všichni věděli, že nebezpečí číhá až na samém konci abecedy. O Bašuse až Tikala strach neměli.

— Bašusi, —

řekl ředitel Plavec, sedě za psacím stolem přímo pod obrazem prezidenta republiky, který významně hleděl kamsi mimo, jako by tím chtěl zdůraznit Plavcovu autoritu,

— ty přece nemáš zapotřebí podvádět, ty rozhodně ne, nemám pravdu?

Zásadně žákům tykal, aby spíš pochopili, že je jejich druhým otcem.

Bašus skromně přikývl. Byl to vážný hoch, nosil silné brýle a ve volném čase si doma ověřoval správnost vzorců, které přivedly Einsteina k teorii relativity. Profesor Brunát ho od jisté doby raději nezkoušel.

— Já bych skoro věřil, —

promluvil ředitel téměř přátelsky a sklonil ostře ořezanou tužku, která předtím mířila na Bašusovuhruď,

— žes jim to vypočítal ty, kdyby těch příkladů nebylo sto dvacet. Psát sto dvacet taháků, to by se přece nikomu nevyplatilo, co říkáš?

Bašus zdvořile pokrčil rameny.

— Tak víš o tom něco, nebo ne?

Bašus lítostivě zavrtěl hlavou. Ředitel neměl důvod mu nevěřit, ale ani věřit. Dal mu najevo obojí.

— Tak ti děkuju. Můžeš jít, zatím.

— Baťková! —

zavolal matematikář do chodby.

Bašus si na prahu sňal brýle, aby na ni mohl povzbudivě mrknout.

Druhý až čtyřicátý výslech proběhly s obměnami stejně.

— Baťková, —

řekl ředitel Plavec, míře na ni tužkou, ale hned ji sklopiv, když si uvědomil, že na dívčí hrudi vyrostla od posledně ženská prsa,

— uznej, že tě znám dost dlouho, abych o tobě něco věděl. Ty příklady ti někdo musel dát!

— Vážně né… —

tvrdila Baťková.

— Tikale, —

pravil ředitel Plavec už ochraptěle, protože o hodinu později,

— já vím, že máš bujnou fantazii, ale v počtech ti nikdy nebyla moc platná. Tys to musel opsat!

— Fakticky né… —

dušoval se Tikal.

Přeskočil mu přitom podivně hlas, až ho zamrazilo. Vždycky si myslel, že jezdit na kole a lhát se nedá zapomenout.

Ale ředitel jen rezignovaně počtyřicáté ukázal tužkou na dveře.

— Urbanová! —

zavolal na prahu matematikář.

Tikal si pospíšil. Když ji míjel, byl od Brunáta dost daleko, aby mohl výhrůžně zašeptat.

— Ne, abys něco kecla!!

Protože to zašeptali i jiní, ozvalo se nelidské zasyčení, ze kterého šla hrůza.

Baculatá dívka ze třetí lavice klopýtla o práh a zmizela v ředitelně. Třída za ní hleděla v chmurné předtuše. Dobře znala ji i jejího otce.

Stejně dobře je znali ředitel s matematikářem. Podívali se na sebe a věděli: teď, nebo nikdy.

— Urbanová! —

promluvil ředitel přísně a ostrý hrot tužky bez ostychu mířil na její prsa, která plynule přecházela v obtloustlé bříško,

— ty jako dcera svého otce přece nemůžeš krýt takovou lumpárnu! Tak ven s tím! Kdo v tom má všecko prsty? My už to stejně víme!

Klasický trik vyšetřovatelů kupodivu nezabral. Urbanová si vzpomněla na jednačtyřicet tváří, které ji očekávaly na chodbě. Vzchopila se k zoufalému odporu.

— Já nevím… já to vypočítala…

— Kdybys mi tvrdila cokoli, tak ti to uvěřím spíš, nežli žes vypočítala tyhle příklady sama!

— Já jsem si je převčírem počítala celej večer…!

Matematikář opustil své místo u dveří a přiskočil k ní s energií úspěšného lovce. Ze své výše na ni zaburácel.

— Á! Teď jste se prořekla! Jak jste mohla předevčírem večer vědět, které příklady vám dám včera ráno??

Zásadně žákům vykal, aby si uvědomovali, že nemluví se strýcem.

Urbanová hrůzou ztratila řeč a bezhlesně šelestila rty.

— Tak koukni, —

prohlásil ředitel a vstal, aby svým slovům dodal váhu,

— vezmem to zkrátka. Dvaačtyřicet kompozic bez chyby a čtyřicet spolužáků nám tu před tebou tvrdilo, že je to náhoda. Když ty jediná teď přiznáváš podvod, a tys ho přiznala!, tak jsi za něj taky sama zodpovědná, nemám pravdu? Já teď zavolám tvému tátovi, ať si tě dál vyslýchá on.

Urbanová zaúpěla.

— Ne! Ne, prosím vás, ne…!

Kapitán Veřejné bezpečnosti Urban byl všeobecně znám jako muž, který přísně zachovává zákon, i jako otec, který ještě přísněji vychovává svou dceru. Vycházel z přesvědčení, že dcera policejního důstojníka musí být všem ostatním vzorem. Jelita, která rozkvetla na hýždích Urbanové po každém přestupku a vysvědčení, byla to jediné, co jí ve třídě zjednávalo krátkodobé sympatie. Jinak měla firmu fňukny a žalobnice.

— Jestli ne, —

zaútočil ředitel,

— tak nám teda pověz na rovinu, jak to bylo! No tak?

Stál teď přímo vedle prezidenta. Urbanová měla mžitky před očima. Prezident se díval mimo, ale všechno slyšel. Chápala, že před ním lhát nesmí. Pomyslela však i na ty venku. Zanaříkala.

— Oni se mnou nebudou mluvit…

— Proč by s tebou nemluvili??

— My jsme přísahali…

Oba pedagogové si vyměnili významné pohledy. Leč se schylovala k halali. Ředitel promluvil zas otecky.

— Ale Urbanová…! Vynucená přísaha přece neplatí. A jestli se bojíš, tak ti tady přísaháme my dva se soudruhem Brunátem, že se to od nás nikdo nedoví. Koukni, vyslechnem ještě Zimovou a pak prostě oznámíme, že jsme to věděli od začátku! No tak, Urbanová, kdo vám ty příklady prozradil?

V nedalekém státním statku se rozkokrhali kohouti. Urbanová škytla a zradila.

— Zimová…

Bylo to poslední jméno, které očekávali.

— Ale Zimová přece nemohla… —

nedořekl profesor matematiky.

Radost z dobré trefy vystřídalo zklamání. Místodivoké šelmy byl uloven králíček. Ředitel se vzpamatoval.

— Tak se jí zeptáme!

Vzpomněl na svou přísahu nešťastné Urbanové.

— Dobře, dobře! Počkej venku.

— Zimová! —

zavolal ve dveřích matematikář. Neubránil se, aby to nezaznělo slavnostně.

K ředitelně vykročila útlá dívka s kaštanovými vlasy a mandlovýma očima, sledována čtyřiceti páry ostatních.

Že ji ty hůlky unesou! podivil se jako vždy Tikal. Vzápětí se podivil podruhé, když si uvědomil, že jí ani myšlenkou nenastavil nohu, kterou jí nastavoval při každé příležitosti od první obecné, ale že naopak provázel její pouť s nejasnou úzkostí.

Jaká škoda, že zářivé vteřiny našeho života nám skrývá tma nevědomosti. V rozmezí několika minut skončilo Tikalovi dětství. Mužnost napadla bez výstrahy hned dva orgány, hlas a cit. Onen mutací, tento láskou.

Pohledy všech se přenesly na Urbanovou, která se pokusila o úsměv. Dopadl neslavně.

— Pocem, —

zeptal se Brož, když se kupodivu nezeptal náčelník Tikal,

— co žes tam byla tak dlouho?

Od rohu chodby se spěšně vracel školník a volal.

— Při vyšetřování se nemluví!

Brož řekl za zády Tikala.

— Při vyšetřování se nekouří.

Coufal se zastavil. Kolem hlavy mu vlál obláček doutníkového kouře. Vypadal jako uražený světec.

— Kdo to řek?

Za zády Bašuse řekl Tikal, který už zase přišel k sobě.

— Nikdo.

— No proto!!

— Posaď se, —

řekl ředitel Zimové; rozhodl se, že ji překvapí okamžitým úderem.

— Tak koukni se, my už všecko víme. Nemá cenu, abys zapírala.

Dívka se o to nepokusila. Upírala na něho malinko šikmé oči, ve kterých nebyl stín strachu ani nervozity.

Je možné, podivil se ředitel, že takové oči dovedou tak otrle lhát? Bože, vzdychl v duchu, pedagog do smrti nevyjde z překvapení. Tak to zas prrr, já ti, holčičko, udělím lekci! Namířil tužku na její hruď, než dívčí spíš kuřecí.

— Příklady jsi jim dala ty, ano ty, milá Zimová, prozradil to tvůj kamarád, —

dodal rafinovaně,

— napadlo by tě, který?

— Prosím Urbanová, —

řekla dívka, jako by odpovídala u tabule na nejlehčí otázku. Oba muži se zarazili. Matematikář pocítil, že ztrácejí výhodu překvapení, a podnikl rychle nový výpad.

— A chcete nám tu snad tvrdit, že si to vymyslela?

Zimová přenesla svůj nevinný pohled na něho.

— Prosím nechci.

Ježíši, koho mi to připomíná, tápal ředitel ve své paměti, a v tu chvíli to už věděl. Vzpomněl si, jak přesvědčivě pobouřeně mu jeho mladá, zbožňovaná žena předloni tvrdila, že nezná žádného Eduarda Hakla, zatímco on měl jeho milostný dopis v kapse. Její oči neopustila uražená nevinnost ani poté, co jí ho ukázal, takže vlastně neměl jistotu dodnes. A takhle to všechno začíná! Zatvrdil se. — Co chceš nebo nechceš, milá Zimová, je nám srdečně jedno! Budeš nám muset vysvětlit, jak jsi ty příklady získala. Protože —

vystřelil svůj nejtěžší kalibr,

— soudruh profesor si je zaškrtl v učebnici a tu měl do předvčerejšího rána ve stole ve sborovně!

Matematikář jí zlověstně zacinkal svazkem klíčů přímo před obličejem, ačkoli sám nevěděl, co jí tím dokazuje.

— Tady jsou klíče…!

— Takže to, cos provedla, —

ředitel opět povstal a přizval na pomoc prezidenta,

— není podvod, ale především vloupání!

Oba pedagogové byli přesvědčeni, že teď už se musí rozplakat a kápnout božskou. Jenomže ona se nerozplakala a řekla téměř omluvně, jako by jim nechtěla kazit radost.

— Ale já se nikam nevloupala.

— Ne?? —

rozzlobil se Brunát a chřestil klíči.

— Prosím ne.

Řediteli bylo ze všech ženských zle, od Zimové po manželku.

— Zimová! Osm let tě znám, ale nikdy bych nevěřil, že dovedeš takhle lhát!!

— Prosím, já nelžu.

Ředitel se rozkřikl.

— Tak dalas jim ty příklady, nebo nedala??

— Prosím dala.

— Mohla bys nám teda vysvětlit, jak jsi na ně přišla??

— Prosím mohla.

— No tak nám to vysvětli!!

— Prosím, mě to napadlo.

— Co tě napadlo??

— Mě napadlo, co dostanem za příklady.

Taková drzost jim vyrazila dech. Ředitel řekl jízlivě.

— Tak to mě nenapadlo. Ale zato mě napadá něco jiného. Máte doma telefon?

III

Město S. versus řeka S. — Řeka nalévaná zhrnců. — Je libo klíče odměsta isbranou? — Revoluční mnich aimperialistický ďábel. — S/S— Kočka jako posel. — Dva páry kravích očí. — Naše holka měla jedničku? Tady něco nehraje. — Tahle káča je panna. — Když tě zas něco napadne, klidně jim to řekni! — Policie nepláče, ale má dovoleno žasnout.

Město S. leží nařece S. Bylo předmětem odvěkého sporu mezi občany města aobyvateli povodí, zda město dalo jméno řece či naopak. Připomínal středověkou při, byla-li dřív slepice nebo vejce.

Občané města tvrdili, že to byla osada S., proslulá svými neohroženými válečníky, zručnými skláři iosvíceným duchovenstvem, která dala smysl, atedy ioznačení nevýznamné, nesplavné, aproto bezejmenné strouze; teprve poté apouze díky tomu vešel čůrek veznámost, byl vyznačen vmapách, osazen usedlostmi ichatami, zarybněn akonečně zregulován, dle názoru občanů města zcela zbytečně, jelikož každý obyvatel povodí byl povinen vylít doněho denně hrnec vody, aby vůbec tekl.

Obyvatelé povodí tvrdili, že to byla řeka S., proslulá svými odvážnými voraři, pilnými rybáři iosvíceným duchovenstvem, která dala život, atedy inázev bezvýznamnému, odsvěta odříznutému, atím inaprosto neznámému doupěti; teprve pak ajen proto bylo objeveno, zpřístupněno veřejnosti, obydleno, začleněno doúzemního plánu aobehnáno hradbami, dle mínění obyvatel povodí naprosto zbytečně, neboť sotvaže byl hlášen příští vpád cizích vojsk doČech, vartovali občané města vpolích aspolu sklíči odevzdávali dobyvatelům zhorlivosti ivysazenou městskou bránu.

Osvíceným duchovenstvem mínila jedna idruhá strana mnicha Clarinuse, jenž podle pověsti vyhnal zjeskyně na(!) břehu ďábla autopil ho v(!) řece, takže si ho právem nárokovaly obě strany. Vdobě těsně předcházející narození Kláry Zimové zmínka oduchovenstvu dočasně zmizela, vsouvislosti srevoluční přeměnou společnosti. Okresní výbor vypracoval později pro školy města ipovodí jednotný text, vněmž místo mnicha oslavována pokroková inteligence amísto ďábla odsuzován imperialismus. Protože legendu vpůvodním znění nadále vyprávěly dětem babičky amatky, ctěny současné národní tradice iprestiž režimu.

Zazmínku stojí, že se veměstě ivpovodí vžila vmístním styku zkratka S. nad S., krácená dále naS. n. S., ba dokonce S/S. Řada dopisů apohlednic, které rodáci ze S/S, putující světem jako turisté, sportovci, pracovníci tajných služeb nebo jako emigranti poněkteré zčetných okupací, poslali domů stímto označením, skončila varchivu britské admirality, která zkratkou S/S označuje každou steam ship čili parní loď.

Když telefon zazvonil, měla maminka Zimová plné ruce práce. Nastole spočívala obrácená židle, nakaždé její noze byl uvázán cíp utěrky apod utěrkou stál hrnec; maminka Zimová pasírovala první maliny ašťávu cedila přes utěrku. Ruce měla červené až kloktům, jako by je měla vrukavicích.

Ohlédla se pobabičce. Babička Zimová seděla vesvém křesle, zjedné strany bílou vlnu, zdruhé strany hnědou vlnu. Zhnědé vlny pletla. Šedivou hlavu měla nastranu, hleděla natmavou obrazovku televizoru ausmívala se. Maminka Zimová uhodla, že myslí nadědečka. Babička Zimová myslela jenom nadědečka. Odloňska, kdy umřel, opakovala si vduchu celý život sním, minutu pominutě. Právě tančila besedu naSlovanském bále.

Mamince Zimové dalo dost práce uchopit sluchátko, aby je co nejmíň zalepila. Pak se zeptala starosvětsky.

— Haló? Kdo tam?

— Tady je ředitel Plavec, —

zařachtalo sluchátko,

— rád bych mluvil se soudruhem Zimou.

— Já pasíruju maliny, —

odpověděla paní Zimová.

Ředitele ta odpověď překvapila. Okamžik trvalo, než promluvil znovu, lehce vyveden zkonceptu.

— Ale já chci soudruha Zimu…

— Ten je vdílně. Ale můžete si tam zaject, on vám to udělá hned.

Vtu chvíli si ředitel vzpomněl, že Zima vede malou komunální autoopravnu. Byl zas vesvé kůži.

— Tady je ředitel devítiletky Plavec. Potřeboval bych, aby hned přišel doškoly, jde ovaši Kláru. Vyřídíte mu to?

Maminka Zimová řekla omluvně.

— Když já pasíruju ty maliny.

Vůbec se nezeptala, oč běží. Plavec si teď uvědomil, že ani ji, ani jejího manžela zacelá léta neviděl veškole. Pravda, děvče mělo dobré známky adodnešního dne idobré mravy, ale stejně: rodiče se mají choditptát naděti už zúcty kpedagogům. Promluvil po-drážděně.

— Amůžete kněmu někoho poslat? Ono je to opravdu velmi naléhavé!

— Tak to já tam pošlu Lízu.

— Buďte odté lásky! —

zakončil ředitel břitce azavěsil; něco mu nešlo zhlavy, aproto se Zimové zeptal.

— Ty máš sestru?

— Prosím ne.

— Akdo je Líza?

— Prosím, naše kočka.

Ředitel otevřel ústa, ale všiml si pohledu matematika azas je zavřel. Nechtěl se ptát hloupě anedůstojně.

— Ččč! —

zavolala maminka Zimová; bílá vlna vedle babičky vstala azačla se protahovat.

— Kšc! Řekni tatínkovi, ať sem přijde.

Bílá kočka se smršťovala, jako by zní ucházel vzduch. Pak se odrazila, natáhla apomalým plavným obloukem vyskočila zokna. Podél domku šla důstojným krokem, vyhledávajíc stín růží. Těžké dveře dílny byly pootevřeny jen naštěrbinku; aby jimi prošla, musela se zploštit skoro natloušťku papíru. Vdílně nebylo vidět človíčka, jen půltucet rozmontovaných automobilů. Bílá kočka došla kstařičké Pragovce, sedla si vedle zadní nápravy advakrát zamňoukala.

— Hned, Lízo, —

ozvalo se zpod vozu,

— že už jdu!

Ředitel se už nechtěl vyptávat nanic, aby neotupil ostří svého poslání dětskými šplechty. Hodiny nafarním kostele odbíjely pátou. Požádal Brunáta.

— Ty ostatní pošlete domů. Až naUrbanovou.

Matematikář otevřel dveře atón jeho hlasu prozradil všechno.

— Celá třída může domů. Zůstane tu jen Urbanová.

Zmizel. Čtyřicet hrdel vydalo zvuk, jako by zavrčelo obrovské zvíře. Čtyřicet párů očí vyzdvihlo Urbanovou napranýř.

— Ty kozo pitomá, —

řekl polohlasem Tikal,

— jestli se ukáže, žes to píchla ty…!

Obtloustlá dívka se dala dobreku asnečekanou mrštností, jakou probouzí strach, vyrazila poschodech dolů. Pustili se sdupotem zaní.

— Urbanová…! —

vykřikl školník Coufal; tím dostál svým povinnostem ašel si kbásníku-buditeli pro doutník. Jak překlenout čas, který nás dělí odvyvrcholení lovu, kdy bude kořist stažena ahlava slavnostně vztyčena nad tabulí vítězů? Ředitel usilovně udržoval napětí. Zasedl kesvému stolu, tvářil se velmi přísně, chvílemi hleděl nahodinky achvílemi bubnoval prsty. Matematikář usedl dokřesla pro vzácné návštěvy aučitele. Tvářil se velmi zasmušile, občas hleděl nahodinky aobčas chřestil klíči. Klára Zimová seděla nažidli pro rodiče ažáky stejně pokojně, jako by byla vkině. Konečně se ozvalo zaklepání.

— Dále!

Když nikdo nevstoupil, ředitel vyskočil odstolu aprudce otevřel dveře. Zlost vystřídal úlek. Naprahu stál muž ještě vyšší než Brunát. Jenže Brunát byl samá kost, zatímco Zima samý sval. Měl nasobě promaštěné montérky aobrovské ruce skrýval zazáda.

— Já si jen tak odskočil…

Ředitel mu vylíčil případ mnohem mírněji, než měl vúmyslu. Ne ze zbabělosti; začalo mu být dívenky líto. Když tyhle lopaty dopadnou…

— Snad se nás bála, —

končil smířlivě,

— snad řekne pravdu spíš vám. No tak, Kláro, jakpak to bylo?

Důvěřivě pohlédla naotce apromluvila dětskou řečí, která nezná konce azačátky vět.

— Soudruh profesor řek, že to budou příklady zknihy, tak jsem ji pohodině otevřela, abych se podívala, anapadlo mě, že to bude těch pět, aUrbanová se mě zeptala, co si myslím, že dostanem, tak jsem jí to řekla, aUrbanová se mě zeptala, jak to vím, tak jsem jí řekla, že mě to napadlo, apřišel knám Tikal, aUrbanová mu řekla, co jsem jí řekla, aTikal se mě zeptal, jestli jsem si tím jistá, tak jsem mu řekla, že jsem, aon to řek Brožovi, aBrož to řek…

První ztratil nervy matematik. Cpal otci učebnici.

— Zimová! Vknize je těch příkladů sto dvacet, račte se naně podívat!

— Já se jen tak oplách…

Ředitel řekl naléhavě.

— Zimová! Přece nebudeš lhát vlastnímu otci!

— Ale já nikdy nelžu, —

řekla mu dívka, jako by sním měla svatou trpělivost.

Ředitel se obrátil kposlední instanci.

— Soudruhu Zimo! Měl byste jí domluvit!

— Ale ona nikdy nelže, —

řekl mu otec, jako by konejšil tvrdohlavé dítě. Vyměnili si sdcerou láskyplný pohled aředitel sustrnutím zjistil, že obr má stejně šikmé amandlové oči jako ona. Vtéto velikosti vyzařovaly jakousi bezbrannou nemotornost astrašně mu zas někoho připomínaly. Krávu! uvědomil si. Vůl ajeho tele! Ztratil před ním respekt.

— Zimová, jdi nachvíli ven!

Vstala, uklonila se avyšla nachodbu. Ředitel velitelsky ukázal navolnou židli, akdyž si otec stísněně sedl, přísně ho, spolu sprezidentem, oslovil.

— Je hezké, soudruhu Zimo, když rodiče věří svým dětem, ale co je moc, je moc! Nazákladě celé naší pedagogické praxe tu můžeme skolegou —

myslel tím ovšem Brunáta, ale působilo to, jako by mínil prezidenta,

— prohlásit: taková náhoda je absolutně vyloučena! Když si to srovnáme, vychází nám zaá: celá třída vypočítala právě jen těch pět příkladů, které soudruh Brunát zaškrtl vesvé knize, azabé: vaše dcera přiznává, že ty příklady označila spolužákům ona. Ergo: jak naně přišla? Je přece vzájmu celého jejího dalšího vývoje, aby nám to řekla, stím snad souhlasíte, nemám pravdu?

Zima celou dobu plaše přikyvoval.

— Takže nezbývá, než abyste se jí zeptal sám, se vším důrazem!

Zima přestal kývat hlavou ařekl rozpačitě.

— Ale ona už to přece řekla…

— Co…?

— No že ji to napadlo.

Ředitel Plavec vykřikl nepedagogicky.

— Ale to je přece úplná hovadina!!

Zimová zatím čekala nachodbě. Nízké slunce se tlačilo dočtverců okenních tabulí; napodlahu chodby se však záhadně promítaly kosodélníky. Zkusila přes ně skákat, ale naráz toho nechala azvědavě přistoupila kzábradlí. Vzápětí bouchly vpřízemí dveře aozvaly se kroky. Pak se vohybu schodů objevil štíhlý muž vuniformě Veřejné bezpečnosti. Klára se spokojeně pousmála aslušně pozdravila.

— Dobrý den.

— Nazdar, Klárko, —

řekl policista,

— prosím tě, co se to tu…

Vočích Kláry Zimové se mihl strach. Zavolala.

— Pozor!

Zastavil se.

— Naco…?

— Abyste neuklouz…

— Já? Proč bych měl klouzat?

Zmateně pokrčila rameny.

Jaká zodpovědnost, být otcem. Jaká starost, být otcem dcery. Jaká dřina, být otcem dcery, kterou právě zalomcovala puberta. Policista měl jednu doma aoerupcích jejího mozku by mohl psát vědecká díla, mít nato čas. Věře by prostě jednu plácnul. NaKláru se jen útrpně usmál akráčel bez řeči dál. Sáhl poklice ředitelny, právě když se rozletěly dveře amatematikář vyštěkl.

— Urbanová!

Lekli se oba.

— Fuj…!

řekl policista.

— Pardon… —

koktal Brunát,

— já právě volám vaši…

— Holka, —

vysvětlil policista, zavíraje zasebou dveře,

— mi přilítla uřvaná, že měla nějakej malér, tak jsem jí střihnul pohlavek jako foršus ajdu se zeptat, kolik jí mám přidat. Měla kuli?

— Ne, naopak, ale oni vůbec nejde, —

řekl ředitel Plavec, podávaje mu ruku,

— buď zdráv, Karle, tohle je pan Zima, soudruhu Zimo, to je kapitán Urban, jestli ho ne…

— Já ho znám…

Ze zvyku mužů, kteří prošli základní službou jako řadoví vojíni, stál Zima vuctivém pozoru, nepatrně nahrben, aby otolik nepřevyšoval hodnostně otolik vyššího.

Kapitán Urban mu potěšeně podal ruku.

— Á! To jsem rád! Naše holka přece sedí svaší holkou vlavici! Tak oco kráčí?

Ředitel Plavec mu to podrobně vyložil. Policista se dlouho tvářil skepticky. Náhle zpozorněl. — Naše holka měla jedničku? Tak tady fakticky něco nehraje. Kde je ten klíč akde je ten stůl?

Přičapl kněmu vmlčenlivém kruhu předchozích, jakož iněkolika dalších pedagogů, kteří se vesborovně ještě připravovali nazítřejší vyučovací den. Spomocí Kláry byl nalezen iškolník Coufal; bez rozmyšlení zaběhla dotělocvičny, kam si chodíval občas zdřímnout nahromadu složených žíněnek. Kapitán podrobně prozkoumal zámek. Pak se zeptal Brunáta.

— Ne.