Autor v době práce na románu Bílá kniha o kauze Adam Juráček

Pavel Kohout

Bílá kniha o kauze Adam Juráček

Retro Pavla Kohouta

10

Tato kniha byla vydána za přispění společnosti

PRECIOSA, a. s. se sídlem v Jablonci nad Nisou.

Vydavatelé děkují za podporu společnosti Preciosa

a za pomoc děkují Mgr. Radkovi Augustinovi.

Pavel Kohout

Bílá kniha o kauze Adam Juráček

V roce 2014 jako desátý svazek

edice Retro Pavla Kohouta

a svoji 312. tištěnou publikaci

a v roce 2015 jako svoji 9. elektronickou publikaci

vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

Fotografie Jiří Hanák

K vydání připravila Alexandra Pflimpflová

Jazyková redakce Aleš Antošík

Grafická úprava (s použitím obrazu

Ondřeje Kohouta) Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

3. české vydání, 1. vydání 1978 (’68 Publisher)

Sazba z písma Tabac (www.suitcasetype.com)

ISBN 978-80-7443-110-4 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-165-4 (eBook)

Pierrotovi

a

příteli od dětství,

jadernému fyziku

Jiřímu Skřivánkovi,

odbornému poradci při

psaní této knihy,

který si vzal život,

když mu vzali jeho smysl

P.

uvod

Bílá kniha

o kauze

Adam Juráček, profesor tělocviku

a kreslení na Pedagogické škole v K.,

kontra

sir Isaac Newton, profesor fyziky

na univerzitě v Cambridgi;

podle

dobových materiálů rekonstruoval

a nejzajímavějšími dokumenty doplnil

Pavel Kohout

Prolog

Rekonstrukce I

(podle dobových materiálů)

Když

toho rána, dne 4. března 196.

v lázeňské čtvrti města K., v ulici Za Parkem č. 1.,

paní Josefa Juráčková, rozená Hopnerová, vdova po manželu-vlakvedoucím,

vstala v obvyklou dobu a vykonala stereotypní řadu úkonů, jejichž výsledkem byla vydatná snídaně pro jediného

syna, Adama Juráčka, profesora tělocviku a kreslení na Pedagogické škole v K., a poté s podnosem, na němž světélkovala skleněná konvice s čajem a bíle sálala vejce ve skořápce, dospěla ke dveřím synova pokoje, aby mu zaklepáním oznámila, že pokrm je připraven na prahu, nedočkala se smluvené odpovědi, jíž bylo slabé

zapískání, pročež se v mateřské úzkosti osmělila porušit zákaz, který jí výslovně uložil před třemi měsíci, stiskla kliku, otevřela dveře, překročila i s podnosem práh synova příbytku a vzápětí vykřikla

zděšením, zakryla si dlaněmi ústa, takže podnos, zbavený náhle veškeré opory, podlehl zákonu zemské přitažlivosti a zřítil se i s nákladem na parkety, což vše dohromady zavinila skutečnost, že v příkrém rozporu s uvedeným zákonem stál syn Josefy Juráčkové, profesor tělocviku a kreslení na Pedagogické škole v K., Adam Juráček

na stropě,

jeho trup splýval hlavou dolů rovnoběžně s chromovanou tyčí osvětlovacího tělesa a výraz tváře, vznášející se mezi bílými koulemi, obrážel jisté rozpaky, profesorova matka ze sebe vydala pouze

sten, načež se shůry ozvalo

— Maminko, neboj se… neboj se, já ti vše vysvětlím…,

poté se jala Josefa Juráčková obíhat nevelký pokoj s předpaženýma rukama, vyrážejíc podivné zvuky

— Afle… afle…!

až konečně pochopil a volal na ni

— Štafle nehledej, mně se nic nestane, maminko, no tak, maminko, počkej přece…!

když probíhala pod lustrem potřetí, podařilo se mu uchopit její ruku, oproti zvyklostem nebyl přitom stržen k zemi, nýbrž dokázal řítící se matku zadržet a uvést do klidu, aniž změnil svou pozici, což si i ve zmatku, do něhož byla uvržena, uvědomila a dala se do hlasitého pláče, takže se ulekl pro změnu on

— Proboha, proboha, maminko, to nesmíš, podívej, maminko, už jsem zas u tebe…!

při těch slovech se oddělil od stropu a klesal k podlaze tak plavně, jako když předváděl žákům ve školním bazénu zásady potápění, ani tehdy se neuklidnila, sedíc na židli, kterou jí pozorně přistavil, hleděla uslzenýma očima do změti střepů a žloutků, zahovořil k ní tedy naléhavě — Maminko, maminko, miláčku, poslouchej mě, neplač, slyšíš, tak sakra, nebeč…!

nebylo jeho zvykem zvyšovat hlas, tím méně v hovoru s matkou, kterou obdivoval za vše, co přestála ode dne, kdy jediná služební chyba nebožtíka manžela a otce-vlakvedoucího je stála naturální byt nad Dolnímnádražím v K., z jehož oken byl výhled na

malý perón a ranžír, připomínající dětskou železnici, křikl na ni velice nerad, ale neviděl momentálně jiné východisko, kupodivu přestala plakat, a když uchopil její tvář do svých dlaní a otočil k sobě, soustřediv její roztěkanou mysl opět na sebe, takže mohl nyní hovořit v naději, že bude slyšen, pravil jí s největší pravděpodobností, téměř s jistotou, jak osvědčují dokumenty, svědeckévýpovědi i podrobné studium jeho života, myšlení a zvyků, asi takto, asi toto,

— Maminko, maminko, broučku, ačkoliv mi hrozí, že přijdu pozdě do IV. A, které mám dnes ozřejmit záhadu perspektivy, zůstanu s tebou, dokud ti zcela neobjasním podstatu jevu, který tak otřásl tvým nervovým systémem, pak totiž pochopíš, milá maminko, že je stejně vysvětlitelný jako perspektiva, a o nic děsivější než stojka, a že tě nakonec naplní nadšením, každý člověk, maminko, má svoje sny a přání, na první pohled leckdy nesmyslná, směšná, a proto nevyslovitelná, lidský život je šance, kterou nabízí příroda každému ze svých nejvyspělejších organismů, aby uskutečněním vytouženého záměru realizoval sám sebe, a v nejlepším případě zlepšil svým výdobytkem existenční možnost celého druhu, tak Euklides, Archimedes, Galileo i

Newton, pokračoval Adam Juráček s rostoucím zanícením,

— nemluvě o Einsteinovi, jehož dech dosud lpí v zemské atmosféře, jsou toho zářným příkladem, ty víš, milovaná maminko, že jsem býval spíše plachý a neprůbojný, netajila ses nejednou svou nespokojeností, ačkoliv za příklad jsi mi kladla postavy dostupnější než jmenované, zejména Bohuslava Voráčka, kdysi spolužáka, nyní ředitele mé školy, problém tkvěl v tom, maminko, že přes mou uzavřenost a nesmělost byly mé sny, aniž jsi tušila, vždy mnohem náročnější než Voráčkovy, nechci se k nim vracet, je s nimi spojeno mnohotrpkosti, pouze k poslednímu, jenž došel před tebou svého naplnění, jakožto profesor svých oborů jsem se ustavičně srážel s elementárním zákonem fyziky, který tak stručně a neodvolatelně formuloval Newton, zejména při skoku vysokém, jemuž vyučuji ve všech ročnících, připadalo mi vždy trapně pokořující ono omezení, jež lidskému tělu ukládá gravitace, a od chvíle, kdy můj žák Václav Klokoč, mimořádně nadaný ve všech ostatních předmětech, nezdolal s konečnou platností výšku jednoho sta centimetrů, stal se pro mne tento rozpor mučivým, jedno

jsem pochopil, pokračoval profesor, hladě konejšivě matčiny vlasy,

— co mi umožnilo vydat se od počátku správným směrem, totiž že fyzikální zákon nezruší fyzická síla, nýbrž síla, maminko, kterou jsi u mne předpokládala nejméně, síla vůle, soustředil jsem se tedy cele k jejímu nabytí, odtud orientální i sokolské melodie, které jsi slýchala z mého pokoje, odtud nejrůznější omezení, která jsem si ukládal, a bohužel i tobě, když jsem tě tu zanechal o Vánocích samotnou s fíkusem, odtud tak mnohé zkoušky, které jsem dobrovolně podstupoval, vyvolávaje tvé obavy o můj zdravotní i duševní stav, nikdy, maminko, jsem se necítil zdravějším než ve dnech, kdy jsem si odpíral radosti, jež jsem dříve vyhledával, avšak pravý klíč k úspěchu, jako už tolikrát v dějinách, podala i mně banální náhoda, když můj nejhorší žák ze III. B, Kreperát, v hodině kreslení zapálil koš na odpadky v rohu třídy pomocí prachobyčejné lupy, v oné vteřině, ještě než dorazili požárníci, jsem pochopil, že jako sluneční světlo je schopno vydat svou energii teprve tehdy, když jsou jeho rozptýlené paprsky soustředěny v palčivé povříslo, tak i vůle může se proměnit v mechanickou sílu, pouze budou-li všechny rozptýlené myšlenky spjaty v jediný mohutný

snop, to byl okamžik, řekl profesor nadšeně,

— kdy jsem začal budit tvou největší starost, milovaná maminko, a obávám se i nevůli druhé mé nejdražší bytosti, Kateřiny Horové, když jsem ji bez vysvětlení požádal o tříměsíční přestávku v našem vztahu, ve jménu jeho dalšího šťastného vývoje, tobě i jí, maminko, jsem nalhal, že se připravuji k vědecké habilitaci z tělocviku, ale ve skutečnosti všude, v ulicích, na hřišti, za katedrou, a především ovšem v tomto pokoji, byl celý můj vnitřní svět obrácen k jediné představě, naučil jsem se mechanicky zdravit, reflexivně odpovídat, automaticky jíst, neexistovalo pro mne nic, maminko, krom jediného cíle, cíle o výšce tři a půl metru, neboť přesně tolik činí vzdálenost od podlahy k našemu stropu, díval jsem se na něj upřeně celé noci, ano, maminko, přiznávám, že jsem za poslední týdny velmi málo spal, prosím tě, nezlob se, muselo to být, Archimedes byl nad svými kruhy proboden a Galileo pro své výpočty zaveden do mučírny, uznej, že nebezpečí, které jsem podstupoval já, bylo mnohonásobně menší, šlo pouze o to, dát se své myšlence cele, odosobnit se, ztratit svou specifickou váhu, a především, osvojit si pomocí představivosti nový úhel pohledu na předměty, známý z malířství jako ptačí perspektiva, aby mne v kritickém okamžiku nevyvedl z rovnováhy, byla to dřina, maminko, nezapírám, ale dřina hodná cíle, jímž nebylo nic menšího než zbavit lidstvo odvěkého pouta, vždyť letadla a rakety, to vše jen suplovalo tento cíl, vždyť ve chvíli, kdy povolil tah motorů, člověk opět padal k zemi jako kámen, nechci ani připomínat, maminko, svého otce-vlakvedoucího, ale i tato truchlivá vzpomínka mne posilovala, týdny jsem se přitahoval k našemu stropu, chytal se očima každé droboučké nerovnosti, kterou na něm zanechala malířova štětka, dvakrát jsem už měl pocit, že nevážím víc než gram, dvakrát se tento strop chvěl jako hladina, když na ni narazí vzduch, letící před tělem skokana, ale podvakrát to byl právě ten gram, o nějž jsem byl těžší než moje myšlenka, jistě bych propadl

zoufalství, hovořil Adam Juráček, svíraje matčiny ruce ve svých,

— ale ani zoufalství nedokázalo už proniknout hradbou mého soustředění, teď vím, že právě v té době rostla schopnost mé koncentrace geometrickou řadou, bylo to jako volný pád, maminko, ale pád směrem vzhůru, a na konci čekal okamžik, jehož jsi byla nenadálým svědkem, když právě dnes ráno, bez upozornění, signálu, bez nejmenšího předběžného pocitu, se náš strop začal přibližovat, zprvu neznatelně, ale pak stále rychleji, až se náhle měkce překlopil, a jeho místo v mém pohledu zaujala naše podlaha, můj gauč, stůl i židle, bylo to plynulé a naprosto přirozené, maminko, jako když jsem se na to předtím mnohokrát díval ze skříně, abych uvykl, jenomže neskonale pohodlnější a bezpečnější, strop mě nesl stejně spolehlivě jako předtím země, dokázal jsem si postupně sednout, kleknout a konečně i vstát, v tom jsi vešla ty a to mne vyvedlo z míry, maminko, nepočítal jsem při svých cvičeních s takovou možností, zazdálo se mi, že se na mě zřítíš, než jsem si uvědomil, že přitažlivost, jíž jsem se vymkl, tebe nadále spolehlivě chrání, na tom je ovšem, maminko,

fantastické, profesor Adam Juráček se vítězně zasmál, vstal a z přetlaku radosti tleskl,

— že v tom okamžiku, rozumíš, kdy překvapení přehlušilo všechny ostatní myšlenky, jsem zůstal nahoře! chápeš? to znamená, drahá maminko, že můj pocit odstředění začal existovat nezávisle na mé okamžité dispozici, že přestal být pocitem a stal se schopností, jako se změť cizích slovíček náhle mění ve znalost jazyka či jako kreslířské pokusy skokem přerostou v umění, od této chvíle kdykoli v sobě vyvolám potřebu odtažlivosti, musím už bez asketického tréninku dosáhnout téhož výsledku, od této chvíle je —

prohlásil profesor Adam Juráček slavnostně, stoupaje s lehce vztaženýma rukama ke stropu svého pokoje,

— člověk je fyzicky svoboden, neboť zákon jednou porušený přestává být zákonem,

svůj projev nedokončil, protože paní Josefa Juráčková, rozená Hopnerová, vdova po manželu-vlakvedoucím a jeho matka, vypukla opět v pláč, avšak když se bleskurychle spustil k její židli, aby ji znovu počal chlácholit, nenašel v jejích očích výraz zoufalství,

Chlapče, ty můj chlapče, plakala matka, — já jsem na tebe tak pyšná…!

Protokol

sepsaný dne 5. března 196. v 10.45 s Vilibaldem Bláhou,

profesorem fyziky na Pedagogické škole v K.

(s poznámkami vyšetřovatele praporčíka Viléma Hrada)

Vypovídám o událostech, které se odehrály ve sborovně Pedagogické školy v K. včera, dne 4. března 196. odpoledne.

Jako každý čtvrtek dostavili jsme se ve 14.00 do sborovny Pedagogické školy v K., abychom provedli týdenní hodnocení práce a připravili plán práce na příští týden.

V úvodu porady vyslovil ředitel Pedagogické školy v K. soudruh B. Voráček důtku členu sboru A. Juráčkovi, profesoru kreslení a tělocviku. Profesor Juráček se nedostavil na hodinu kreslení, kterou měl držet v 8.00 ve IV. A, čehož třída využila a odešla domů, když nezjištěný žák rozšířil zprávu, že vypukla epidemie chřipky. Tím utrpěl pracovní plán řady profesorů, mimo jiné i můj, neboť jsem měl ve zmíněné třídě od 11.20 do 12.00 zkoušet probranou látku z fyziky. To jsem také v diskusi řekl a žádal od kolegy Juráčka náhradou hodinu kreslení nebo tělocviku.

Kolega Juráček, který do té chvíle se choval zcela normálně, jsa, jak jsme do té chvíle se domnívali, povahy spíše nemluvné a krotké, k tomu neočekávaně poznamenal, že ztrátou vyučovací hodiny fyziky neutrpěli žáci žádnou škodu.

Na otázku odpovídám, že přitom jevil známky vzrušení, o němž jsem se domníval, že bylo způsobeno udělenou mu důtkou.

Proti této poznámce jsem se přirozeně ohradil připomínkou, že žijeme v době vědeckotechnické revoluce. Upozornil jsem na to, že vedoucí činitelé mnohokrát vyzdvihovali význam vědních oborů, což se poslézeprojevilo i v nových osnovách rozšířením výuky matematiky, chemie a fyziky.

Na otázku odpovídám, že jsem přitom nijak nezlehčil význam tělocviku, o němž jsem si vědom, že významně upevňuje obranyschopnost naší země. Rovněž jsem v té chvíli nedotkl se profesora Juráčka lidsky.

Kolega Juráček však vzápětí prohlásil, že právě vědeckotechnická revoluce vyžaduje, aby vyučující nelpěli na překonaných dogmatech, ale naopak denně prověřovali, zda přírodní zákony, které přednášejí, dosud platí. Teprve k tomu jsem podotkl, že tyto zákony objevilikvalifikovaní vědci, a nikoliv cvičitelé kotrmelců.

Na otázku připouštím, že se to mohlo profesora Juráčka právem dotknout. Uvádím však na svou omluvu, že jsem ho v té chvíli podezříval z nadměrného požití lihovin.

Na otázku uznávám, že jsem k tomu neměl právo, neboť mi bylo o kolegovi Juráčkovi známo, že jako aktivní sportovec nepije, nekouří a vede i příkladný soukromý život.

Na otázku přiznávám, že jsem rozvedený, kuřák a občas se napiji vína.

Na otázku kategoricky prohlašuji, že jsem nikdy nezneužil kabinetu fyziky k pohlavnímu životu. Jako důkaz uvádím, že je mi 58 let.

(Jmenovaný žádá o svolení, aby mohl vypovídat souvisle; otázky ho údajně rozrušují a brání mu v soustředění. Je upozorněn, že schopnost rychlé reakce patří k základní kvalifikaci středoškolského profesora.)

Kolega Juráček reagoval na mou nevhodnou poznámku způsobem, který se mi zdál ještě nevhodnějším.

(Jmenovaný je vyzván, aby vypovídal k věci a zdržel se jednostranných soudů.)

Kolega Juráček prohlásil, že kvalifikovaní předchůdci si zaslouží, aby jejich dědicové neproměňovali vědu v živnost. Nemohu zamlčet, že to vzbudilo nelibost i jiných členů profesorského sboru, kteří cítili povinnost se mne zastat a žádat vysvětlení.

Na otázku, kdo to byl, uvádím, že šlo o kolegyni profesorku matematiky a deskriptivy Sovákovou a kolegu profesora chemie Krbálka.

(Zanést do materiálů jmenovaných k ev. pozdějšímu vyhodnocení.)

Kolega Juráček k našemu úžasu prohlásil, že má na mysli zákon o přitažlivosti zemské. Nezapírám, že nás to rozesmálo. V té chvíli jsme byli snad nejvíce přesvědčeni, že kolega Juráček pil, k čemuž jsme, jak jsem již uznal, neměli přímých důkazů. Připomínám však, že dokonce i soudruh ředitel Voráček, který s kolegou Juráčkem studoval a měl by ho tedy znáti nejlépe, reagoval otázkou, nemá-li snad na mysli přitažlivost ženskou.

(Vyšetřit, na základě čeho se stal s. Voráček ředitelem Pedagogické školy v K.)

Kolega Adam Juráček sdělil, že má na mysli gravitační zákon nesmrtelného sira Isaaca Newtona.

Na otázku vysvětluji, že nesmrtelný sir Isaac Newton byl profesorem fyziky v Cambridgi. Na otázku upřesňuji, že Cambridge je v Anglii.

Na otázku odpovídám, že jsem jmenovaného nemohl osobně znát, neboť se narodil v roce 1643. Nesmrtelným ho však učinil právě gravitační zákon, vyložený roku 1687 ve spise Philosophiae naturalis principia mathematica. Tvrdím, že je to největší učenec druhého tisíciletí. Jeho tělesné pozůstatky byly uloženy v opatství Westminsterském a já jsem šetřil ze svého suplentského platu, abych se mu mohl v roce 1937 poklonit.

(Zde se jmenovaný rozplakal a začal opakovaně vykřikovat poslední větu. Mnou ihned přivolaný policejní lékař mu poskytl utišující prostředek, takže byl ve 13.15 opět schopen výpovědi.)

V té chvíli jsem zjistil, že kolega Juráček míní svou při vážně, a že jsem to především já, kdo mu musí vědecky oponovat. Zavazoval mne k tomu můj akademický slib, důvěra mých kolegů a především světlá památka nesmrtelného sira Isaaca Newtona.

(Zde se jmenovaný opět rozplakal. Přivolaný psycholog doporučil, aby byl ponechán v místnosti sám s magnetofonovým přístrojem. Následuje přepis zázna-mu.)

„Co mám říkat? Prokristapána, co mám ještě říkat? Elizabeto! Copak jsem tě ztratil úplně zbytečně?“

(Došetřením zjištěno, že jde o bývalou manželku jmenovaného; zmíněná ho opustila údajně pro soustavné zanedbávání manželských povinností a uchýlila se k rodičům do Bardějova.)

„Ten kopálista a mazal…, jak se to dá škrtnout?… pánové, promiňte, jsem rozrušen…, ale kolega Juráček škrtl jednou větou zákon, který drží pohromadě vesmír, ano vesmír, pánové, protože i ten idiot Havelka ze III. B vám poví, že gravitace, z latiny gravis, těžký, síla, tíže, pak přitažlivá síla hmot vůbec, tedy vzájemná přitažlivá síla dvou hmot m1 a m2, je podle Newtonova, ano Newtonova zákona, pánové, Newtonova gravitačního zákona, Elizabeto, přímo úměrná součinu hmot, nepřímo pak čtverci vzdálenosti. I Havelka vám už řekne bez velkého rozmýšlení onu zázračnou formuli, kde F jest síla, jakou na sebe působí dvě hmoty, vzdálené od sebe o vzdálenost r! Ano, to je ona, to je ta gravitační konstanta, Elizabeto, nad níž jsi prohlásila, Buď já, nebo ona…“

(V záznamu vzlyk.)

„A já jí dal přednost, protože jsem věděl…, věděl…? věřil, ano, já jsem věřil, a já tomu věřím…“

(Rány do stolu, pauza, jmenovaný pokračuje klidnějším tónem, jako by znovu nabyl jistoty.) „Gravitace jest síla, kterou působí země na předměty na jejím povrchu. A víc, kolego Juráčku, musel jste se i vy učit, a především jste sám živoucím svědkem, že gravitace je ona síla, jejíž zásluhou jsou udržovány ve svých eliptických drahách i planety… sluneční soustavy… celý kosmos! Copak se vám nelíbí, ano vážený pane kolego, co se vám, profesorovi tělocviku a kreslení, nelíbí na gravitačním zákonu nesmrtelného sira Isaaca Newtona! On se na mne díval, pánové, já jsem takové oči viděl jenom jednou v životě…, když ses mě zeptala, Elizabeto, Ona, nebo já?…?“

(V záznamu pauza.)

„A potom řekne, on vám řekl doslova: Zákon jednou porušený přestává být zákonem. Já jsem na něho vykřikl, já to připouštím a nestydím se za to…!“

(Tlučení do stolu, zpětná vazba, několik nesrozumitelných slov, pak tichým hlasem.)

„… nic nevím, ničemu nerozumím… Já mu řekl: Máte snad pocit, pane kolego, že kámen padá ode dneška vzhůru? A on řekl, on řekne: Ne, pane kolego, takový pocit nemám, ale myslím, že to může dokázat myslící bytost…! Pánové, v tu chvíli jsem četl v očích celého sboru totéž, co jsem si myslel sám. Vy jste blázen, křikl jsem na něho, Juráčku, vy jste se zbláznil, soudruhu řediteli, ať jde ten člověk okamžitě k psychiatrovi, buď tady bude učit on, nebo já…, buď já, nebo gravitace… Elizabeto, já jsem tě miloval…! buď já, nebo Juráček, soudruhu řediteli, protože my máme odpovědnost za Havelku a za všechny postupné ročníky, co si o nás budou myslet?“

(V záznamu kroky; jmenovaný patrně chodí po místnosti, hlas se vzdaluje a přibližuje, stává se chvílemi nesrozumitelným.)

„Dvě tělesa, soudruhu řediteli, přitahují se k sobě, kolego Juráčku, silou, která jest přímo úměrnou součinu obou hmot, Elizabeto, a nepřímo dvojmoci jejich vzdálenosti, kterou označujeme jako r! a je úplně lhostejno, pánové, jste-li oním tělesem vy, anebo zeměkoule, to je zákon starší než Bible, který si ani nesmrtelný sir Isaac Newton…, a já jsem se mu byl osobně poklonit…, jeho tělesné pozůstatky jsou uloženy v opatství Westmin-sterském.“

(Jmenovaný křičí.)

„A já vás žádám, abyste si to zjistili…! který si ani veliký Newton nevymyslel, nýbrž ho objevil a dokázal, a vy tomuto zákonu vděčíte i za to, Juráčku, že vám žáci při výskoku na školním hřišti neuletí do vesmíru, ale dopadnou zpátky na zem a mohou odejít ke mně na hodinu fyziky, kde je očekává seriózní výklad…“

(V záznamu pauza, zřetelné oddechování.)

„A on řekl: Co vám vlastně chybí, pane kolego, chybí vám jenom důkaz? Ano, pane kolego, důkaz, důkaz, důkaz, důkaz, důkaz, důkaz!“

(V záznamu dlouhá pauza.)

„A on upřel oči na strop… takhle… a já jsem pořád nic netušil… a pak…“

(V záznamu dlouhá pauza a výkřik.)

„Pánové, co já to celej život učil? Elizabeto, proč jsem tě ztratil kvůli nějakýmu posranýmu Newtonovi??“

(Jmenovaný se jal demolovat úřední místnost a byl ve 14.10 odvezen na psychiatrické oddělení místnípolikliniky v K. Skončeno bez podpisu a odevzdáno k vyhodnocení s. Nohýnkovi.)

Rekonstrukce II

(podle dobových materiálů)

Když spatřil

seshora, že profesorka matematiky adeskriptivy omdlela, zatímco ostatní členové sboru nejsou schopni pohybu, snesl se rychle dolů, aby jí poskytl pomoc, vyňal znáprsní kapsy bílý kapesník, který tam přechovával již tři měsíce, abez váhání jej namočil, přestože naněm lpěly

slzy Kateřiny Horové, vzpomněl nani, aprožil vteřinu lásky, která přehlušila vše ostatní, hlas staré ženy ho vrátil přítomnosti, otevřela oči, usmála se naněho jako zdálky

— Víte, Adámku…, řekla přerývaně, — mně se vám najednou zdálo, že chodíte postropě… ta slova se mu měla zanedlouho připomenout, kdyby tušil, co obsahují azajakých okolností budou pronesena znovu, byl by jednal

jinak? vtéto chvíli ještě stačilo usednout nažidli ačíst bez zachvění hlasu plán práce napříští týden, dalo se téměř bezpečně předpokládat, že jeden každý člen profesorského sboru, ředitele Voráčka nevyjímaje, by měl týž pocit: jako by před minutou sáhl naelektrické vedení, byli by se rozešli domů spachutí vústech avsrdci súzkostí, že překročili zenit výkonnosti anyní se již řítí volným pádem donáruče sklerózy, nikdo znich by se otom nikdy nikomu

nezmínil, Adam Juráček byl rovněž otřesen, ranní reakce matčina byla sice podmalována třeskem skla, vyústila však vslzu pýchy, zmátla ho, zapomněl, že matčina hruď se dme láskou ipro syna-defraudanta, ipro syna — hromadného vraha, matky nevnímají kvalitu činů svých synů, pouze jejich velikost, aby mohly vnoci užasle šeptat dotmy

— Bože, jak se to mohlo vejít pod mé srdce…?

nyní však poprvé předvedl svou schopnost lidem, kteří nato nebyli připraveni odborně, ani lidsky, původně to vůbec neměl vúmyslu, když ráno tak znenadání pevně dolehl zády nastrop svého pokoje, maje nad sebou jako sadu Damoklových mečů skříň, knihovnu, gauč, stůl ažidle, před nimiž ho chránil pouze křehký deštník lustru, pocítil, jak ikřížová cesta může končit happy endem, měl nelehké dětství, pochybě otce-vlakvedoucího, třebaže byla jediná, musil smatkou opustit naturální byt nad Dolním nádražím, vjehož oknech proseděl každou volnou chvíli, miloval nade vše ten pohled namalý

perón aranžír, připomínající dětskou železnici, všesti letech znal přesně příjezdy iodjezdy vlaků, signály aposunky posunovačů, než odcházel spát, kontroloval polohu návěstidel, vesnu přebíral noc co noc úřad přednosty stanice, ráno zoufale počítal, kolik musí přečkat měsíců alet, když pak matka přijala místo pokojské vGrandhotelu aodstěhovali se dolázeňské čtvrti, přestal mluvit, neřekl dopatnácti let nic, krom nejzákladnějších slov, udržoval pouze nejnutnější komunikaci smatkou aučiteli, vzdor matčiným slzám iranám jedl jen tolik, kolik nezbytně potřebovalo jeho tělo kfyzické existenci, ruce inohy měl jako hůlky amírně

vodnatou hlavu, krmili ho prášky ašpikovali injekcemi, marně, učitelé se rok co rok rozhodovali poslat ho do

pomocné školy, matka je vždycky uprosila, báli se jí, protože před nimi klekala nejen naprahu sborovny, ale inaulicích avobchodech, bývalého ředitele Kavana pronásledovala nakolenou přes celou kolonádu, provázel schotí zahraniční hosty, měl ztoho ostudu amálem i

smrt, odté doby si napomocnou školu nedovolil nikdo ani pomyslet, navrhovali to ostatně zpohodlnosti, nebyl „zpožděný“, později řekne člověku, jemuž jedinému se kdy otevře

— Nevím, proč to bylo ani co to bylo, nanic se ztěch let nepamatuji, jako bych je prožil

vbezvědomí…! když je mu šestnáct, jede jako obvykle naletní tábor, jako vždy je pro svou nemluvnost anehybnost terčem posměchu, přezdívají mu „Štrúdl“, a„Vycmrdlý jelito“ a„Spací vagón“, to nejčastěji, všimli si, že mu přitom skoro vždycky tak legračně zacuká vkoutcích úst, co oni vědí omalém perónu

aranžíru, připomínajícím dětskou železnici, při každém jídle mu ulévají pod židli čaj avolají naněho Rada Čuráček, při hrách utáboráku slouží jako fackovací panák, má ustoupit krok vzad aupadne přes stoličku, má čichem poznat květinu adají mu koňskou porci kýchacího prášku, má hledat lunu dalekohledem teplákového rukávu adiv se nezalkne ešusem

vody, aprávě přitom, uprostřed krutého řehotu, kněmu přicupe dítě, andělsky plavovlasá dcera táborové kuchařky, jsou jí tehdy necelé tři roky, bere ho zaruku, hledí dojeho zmáčených očí aříká mu téměř dospělým hlasem

— Neplakej, já tě mám ráda, já si tě vemu avšecky sepereš…

slyšel tu větu potom tisíckrát, zůstala vněm jako magnetofonová smyčka oznamující telefonním účastníkům programy divadel akin, ta věta jako by mu sdělila program jeho života, ta věta ho křísí zmdloby anavrací životu,

— Já si tě vemu avšecky sepereš…! šeptal si ji tehdy dovečera, pak si vní obrátil pořadí adruhý den se přihlásil kpřespolnímu běhu, tábor pochopil souvislost aumíral

smíchy, přišel nastart astál tam se zavřenýma očima,

— Čuráček se modlí! Štrúdle, kde máš nevěstu? Neboj, zpátky tě přivezem natrakaři…! nemohli tušit, že jsou přítomni generální zkoušce činu, který uskuteční osedmnáct let později, že poprvé koncentruje energii, která je vněm nastřádána jako vúdolní přehradě, energii ušetřených pohybů aslov, ale i

vědomostí, jež by uněho, notoricky potenciálního repetenta, nikdo nepředpokládal, když je odstartováno, ještě ho častují posměšky pro styl jeho běhu

— Prchá jako střelenej klokan! Lámou se ti chůdy! Nerozsyp si kostřičku…!

pak mizí běžci vlese ahorda připravuje uvítání, staví ucíle špalír aspouští trenýrky, aby dráhu předpokládaného posledního závodníka slavnostně zkropila

močí, potom zaraženě drží vdlaních svá moudí, když je míjí, uřícený, bezdechý, ale

první, proběhne cílem anevšimne si jich, běží dál avruce drží

— To se nato vyseru, zaúpí náčelník držitelů pohlaví, jeho hlavní trapitel, spolužák Voráček — von přitom eště natrhal vřes…!

dobíhá před kuchyni, ukteré si hraje panenka spanenkou, obě mají andělské vlásky, mrkací se jmenuje Máša, živá Kateřina Horová, dcera táborové kuchařky adopravního pilota, jenž neváhal slétat denně sto kilometrů odvytčené trasy, aby ji mohl

teď, vzdálen odosudové exploze svého citu již sedmnáct let, čtvrt roku ji neviděl, také ji, dokonce i

Doprdele, doprdele, doprdele…

Zápis