Immanuel Mifsud (1967) je uznávaný maltský básník, prozaik a překladatel. Autorsky se věnuje také experimentálnímu divadlu a dětské literatuře. Za své knihy je opakovaně vyznamenáván národními literárními cenami. Za autobiografickou prózu Ve jménu Otce (i Syna) získal Cenu Evropské unie za literaturu za rok 2011. Mifsud přednáší na Maltské univerzitě maltskou literaturu a literární teorii.

Větrné mlýny

Immanuel Mifsud

Ve jménu Otce (i Syna)

This project is supported by the Project Support Grant, Malta Arts Fund – Arts Council Malta.

Tento projekt byl realizován za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikací (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentují názory Evropské komise a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Dílo oceněné Cenou Evropské unie za literaturu za rok 2011.

Z anglického překladu Alberta Gatta In the Name of the Father (and of the Son) přeložila Barbora Lyčková

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz) v roce 2018 jako svou 487. tištěnou a v roce 2020 jako svou 55. elektronickou publikaci

Redakce Lenka Brodecká

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G2 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-278-1 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-374-0 (eBook)

Překlad Barbora Lyčková

Tuto knihu věnuji svým bratrům a sestrám:

Silviovi, Violet, Victorovi, Connii, Francisovi, Carmen a Joeovi.

Přiznejte si, co chcete,

nepřiznatelné však zůstane nepřiznaným.

(Hélène Cixousová, Literatura pozastavuje smrt)

Předmluva

Tři roky předtím, než spisovatele Rolanda Barthese málem smetla kolemjedoucí dodávka, srazila jej na kolena smrt ženy, se kterou strávil celý život – jeho matky Henrietty. Druhá část Světlé komory, posledního díla vydaného za jeho života, obsahuje jedny z nejdojemnějších pasáží, které kdy napsal; jsou plné citu k této ženě, jež byla pravděpodobně jedinou, kterou kdy v životě miloval. Barthes píše, že nad fotografiemi své matky pouze přemítal, „nehroužil se“ však do nich – a dodává, že při pohledu na ně zapochyboval, zda by komukoli jinému „vůbec něco řekly“.

Několik let předtím, než mi zemřel otec, jsem při stěhování úplnou náhodou objevil notýsek se silnými hnědými deskami. Našel jsem v něm krátký deník, který si otec začal psát v roce 1939, po nástupu do Králova maltského pluku. O jeho tendenci zaznamenávat osobní zážitky deníkovou formou jsem věděl – v deníku z cesty do Itálie, kterou podnikl s jedním z mých bratrů v roce 1982, zaznamenával i ty nejmenší podrobnosti, například co měl každý den k jídlu nebo kolik stály cesty taxíkem a vlakem. Přestože se však o obsahu onoho hnědého sešitku vyjadřuji jako o válečném deníku, není příliš podrobný a v porovnání s jinými pracemi, například s Taħt in-Nar (Pod palbou) Ellula Mercera, obsahuje jen velmi málo čehokoli, co by mohlo být považováno za historicky cenné informace. Ve skutečnost se jedná o nepříliš souvislé zápisky devatenáctiletého mladíka, který neuměl moc psát, byl však nadšený z nové uniformy a z toho, že se ocitl v srdci rozbíhajících se dramatických událostí. Tehdy jsem, tuším, deník uschoval a rozhodl se, že ho jednou, „až nastane správný čas“, v nějaké podobě vydám.

Když jsem večer po otcově pohřbu uložil ke spánku syna, tehdy ještě dítě v mé náruči, znovu jsem hnědý zápisník vytáhl. Začal jsem jej číst, ale brzy jsem zjistil, že místo slov, která v něm jsou napsaná, čtu něco jiného – příběh, který postupně vyplouvá na povrch stránek, příběh tvořený vzpomínkami, ale i úvahami o otcovství a mužství.

Podobně jako Barthes mám i já trochu strach, že ostatním tato fotografie nic neřekne; a nejen proto, že se jedná o výjevy zaznamenané v jiném rejstříku, než na který jsem zvyklý. Chtěl jsem ale splnit svůj slib. Chtěl jsem splnit tento slib, abych napravil spoustu jiných, které zůstaly nesplněné.

Když jsem tě poprvé viděl plakat

Na hřbitově Addolorata. U hrobu tvé matky. Uviděl jsem, jak ti zpoza silných, tmavých brýlí skanula slza. Nemělo se to stát, ale stalo se – prostě se objevila a stekla ti dolů po tváři. Myslel sis, že jsem si ničeho nevšiml, já tě ale sledoval. Vždycky jsem tě sledoval; vždycky jsem chtěl vědět, jak se budeš chovat. Jako tehdy, když jsem tě přistihl s jednou rukou za zády, jak se znamením rohů bráníš proti uřknutí. Kdosi – už si nepamatuji, kdo to byl – tehdy poznamenal, že vypadáš moc dobře, pánbůh požehnej, na svůj věk, na to, že budeš do konce života napadat na levou nohu, na to všechno, čím sis musel projít. Vždycky jsem si dával pozor na všechno, co se tě týkalo. A stejně tak jsem ten den na hřbitově sledoval, jak ti po tváři skanula slza plná studu. Studu, který jsi pocítil už kdysi, když jsem jednou upozornil na jinou slzu, co se ti kutálela po tváři. Tehdy ses, kvůli mně, cítil ještě zahanbeněji – tehdy, když jsem se chytil cibulí a česnekem čpící zástěry, kterou na sobě měla tvá žena, a oznámil celému světu, že tě právě vidím plakat.

Nevěděl jsem totiž, že i vojáci pláčou.

Myslel jsem, že vojáci jsou ukuti z oceli.

Myslel jsem, že jejich tváře jsou vždy nehnuté a přísné a tvrdé.

Myslel jsem, že pláču jen já, že jen já dělám něco, co by se dělat nemělo.

Tak jako tehdy.

Jako tehdy.

Tehdy

jsi mi říkal, že plakat nesmím. Že už jsem velký. Když budeš plakat, nikdy nevyrosteš a nestaneš se mužem. Vždyť už jsi velký, tak jak to, že ještě pláčeš? Proč brečíš, když máš přece dost síly, abys to tu všechno zpřevracel vzhůru nohama? Ty brečet nesmíš, rozumíš? Prostě nesmíš.

Ale já pláču. A když pláču, stydím se. Stydím se, protože bych přece plakat neměl. A stydím se ještě mnohem víc, protože – opravdu to chceš slyšet? – já vlastně pláču rád. Mám rád ten tenký pramínek vlažné vody. Líbí se mi, když se mi ucpe nos, když pevně zavřu oči. Líbí se mi, když přes slzy sotva vidím.

Dělá mi radost, když tě neposlechnu.

Dělá mi dobře, když se tě bojím – protože z tebe jde strach. Pohlédneš na mě a zpražíš mě sžíravým pohledem. Já se leknu a stáhnu se do sebe.

Ty ale pláčeš také.

Vojáku, ty pláčeš také.

Plakal jsi i tehdy, když zemřel onen muž, který ti bojoval po boku. Neplakal jsi snad, když jsi viděl, že ho střelili? Ne?

Plakal jsi i tehdy, kdy se ti před očima všechno proměnilo v prach.

Pláčeš vždy, když si vzpomeneš, že se tvá svatba konala v protileteckém krytu.

Tam blízko u kasáren,

kousek za branou,

spatříš v koutě starém

1941

Son io.