Alena Zemančíková (1955), vystudovala dramaturgii na Divadelní fakultě Akademie múzických umění v Praze, dnes zde externě vyučuje divadelní teorii a kritiku. Vystřídala řadu manuálních zaměstnání, pracovala jako dramaturgyně, od roku 1997 je zaměstnána v Českém rozhlase. Napsala tři rozhlasové hry, natočila řadu autorských dokumentů a literárních pořadů. Vydala povídkovou knížku Bez otce (2008), jednotlivé povídky v souborech Nech mě žít (2006) a Ty, která píšeš (2008), dětskou knížku Mařenka a Čenda (2009) a krátké texty v knize nazvané Značkování (2012). Spolupracuje s Týdeníkem Rozhlas, časopisy Listy, Tvar, Nový prostor a s literární přílohou deníku Právo Salon. Pravidelně píše sloupky pro internetový deník Referendum. Nyní žije v Praze, má čtyři děti.

Větrné mlýny

Alena Zemančíková

Příběh v řeči nepřímé

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury České republiky.

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2015 jako svou 362. tištěnou

a v roce 2016 jako svou 18. elektronickou publikaci

Jazyková redakce Veronika Macková

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Vydání první

ISBN 978-80-7443-160-9 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-189-0 (eBook)

Kapitola 1.

Bratr se neměl narodit

Má cesta zpráce je nudná abezútěšná. Pár kroků přes hlavní třídu, naníž vevšední dny odpoledne vklidných nedohledných řadách stojí tichá osobní auta, jako by ani nebylo jejich účelem jet kupředu, propletu se mezi nimi kestanici metra I. P.Pavlova apotom se sunu pod zemí až napředměstí, kde stojí dům, vněmž bydlí matka. Cesta kněmu vede pod dálnicí, ulice, naníž dům stojí, je rušná, přetížená dopravou. Tady už ale auta frčí apřejít ulici je skoro nemožné. Klidně bych nasvých cestách kmatce nemusela pocelý rok vidět nic než podzemní tunel metra, cestující, zavrtané dosvých bulvárních novin aučebnic, auta areklamy. Stanice metra Kačerov je odporná, špinavá, zanedbaná štace, kterou kdysi socialističtí inženýři Metrostavu vyprojektovali snejvětším možným počtem bariér, jaký si lze představit: kautobusům, naněž většina cestujících přestupuje, vedou schody dolů, podchod pod silnicí, schody nahoru, dometra schody dolů bez výtahu. Jen zmetra nahoru jeden eskalátor, uněhož se tvoří fronta. Vrcholem architektury je jakési atrium, kde se vnonstop stánku prodávají noviny acigarety apodle mého pozorování zejména vnoci ileccos jiného, ilegálního. Předražená samoobsluha, stánek se zeleninou (jen vlétě) asympatický, vytrvalý anepochopitelný stánek sponožkami, punčochami aspodním prádlem. (Kdo si to zrovna tady koupí? Apřece tu stánek stojí, co pamatuju.) Vefontáně plavou odpadky, autobusy najíždějí jeden zadruhým acestující polykají výfukové plyny. Šikovně se tu krade, už několikrát jsem přišla openěženku, trvalá zlodějská služba je ustánku se zeleninou, kekterému už raději nechodím. Opravdu hnusné místo.

Cestou odmetra kmatce, uníž teď vPraze bydlím, mi skoro vždycky zazvoní telefon. Dost dlouho mi trvá, než ho vyhrabu zbatohu, většinou mezitím zvonit přestane. Tentokrát to stihnu. Volá Vlasta, první žena mého bratra, sníž se rozvedl už před patnácti lety akterá zůstala vpřízni naší matky, zatímco druhá bratrova žena Eva, sníž se rozvedl teprve před rokem, nebyla nikdy úplně přijata. Vlasta je zubařka, předpokládám, že chce ohlásit návštěvu. Jezdí doPrahy narůzné lékařské konference apřespává unašich ovíkendech, kdy já odjíždím. Ale Vlasta mi stručně řekne: tvůj bratr Vít zemřel.

Zastavím se jen nachvíli azase jdu dál tou hnusnou cestou pod dálnicí, kde vnoci stává už dobře mi známý exhibicionista, přecházím napřechodu, kde skoro nikdy nesvítí pro chodce zelená, míjím bazar, kde jsem si nikdy nic nekoupila akde vevýloze vystavují nádobí, prádlo, nářadí iautodíly, jdu kolem pekařství, kde mívali otevřeno vneděli vpodvečer, když přivezli čerstvý teplý chleba arohlíky, ale už to zabalili aovíkendu neotevírají vůbec, zpráva mě zastihuje kousek odmámina domu, kde ale nemůžu zalézt dosvého pokoje amyslet věrně nasvého bratra, jako jsem naněj myslela pocelé svoje dětství, povšechny časy našeho odloučení, protože umatky žádný svůj pokoj nemám.

Pracuju vPraze ajsem tu proto, že opouštím svého muže ajsem jím opouštěna amaskuju to prací. Jsem umámy, jako bych byla malá, naúzemí, kde vládne ona, jako vládla pocelé moje dětství. Bydlím tu spocitem provinění, který zaháním, ale on se usadil kolem žaludku aozývá se stejně, jako když jsem klíčem nastužce nakrku odemykala vdětství dveře odbytu avcházela dopředsíně, kde to už vonělo večeří, já jsem však nevěděla, naco se mi třeba přišlo ajaký můj průšvih mě vkuchyni čeká. To, jak žiju teď, se ale životu vdětství vničem nepodobá, už nemám nikde ochranu, se svými průšvihy jsem sama. Nevím si stím rady — adotoho mi přijde tahle zpráva. Vlasta neřekla, co se stalo, amě automaticky napadlo, že infarkt. Co taky jiného vtéhle době plné stresu?

Úředně bydlím vPlzni sHugem, svým mužem, adcerou Magdalénou. Byt je malý, Magdaléna tam má naspaní palandu apod ní svůj psací stůl. Všechno se musí skládat arozkládat, jinak bychom se tam vůbec nevešli. Proto jsem si pronajala vevedlejší ulici malý ateliér, pracovnu. Vní spávám sMartinem.

Avtomto pronajatém příbytku se vnoci stala divná příhoda. Náhle mě probudila rána, venku už svítalo, vstala jsem avidím, že nazemi leží rozbitý porcelánový hrneček, vekterém stála svíčka odVánoc, už hodně ohořelá. Nic víc jsem neviděla, nic, co by mohlo způsobit takový hluk. Bylo to divné, ale ještě nachvíli jsem vlezla dopostele, zavřela oči aspala, než budu muset navlak. Teprve poprobuzení, až když jsem vylezla ze sprchy apořádně se podívala pomístnosti, jsem zjistila, že vevitríně praskla skleněná polička pod tíhou knih, jež jsem nani naskládala místo skla aporcelánu, které stejně žádné nemám. Knihy se sesuly kestředu ahrneček vypadl ven. Uklidila jsem to jen zběžně, vstala ašla nanádraží. Ateprve teď, když se blížím krodičovskému domu, mi dochází, že vechvíli, kdy prasklo vknihovně sklo, volal můj bratr opomoc. Byl určitě opilý, nejspíš se domů vrátil ztahu, který původně neměl vúmyslu, vrátil se doprázdného bytu — byl sám, neměl rád svou práci, neměl žádnou lásku amyslel nato, že by měl přestat pít: čím ale vyplní díru potom chlastu, to prázdno otisíci hodinách? Vté jitřní hodině můj bratr zemřel.

Máma je večer vždycky unavená, není sní řeč, bolí ji oči, už nemůže číst. Bezmocně sedí utelevize, anebo když to není kekoukání, jen tak vkřesle. Když jí to řeknu teď, bude mít bezesnou noc, akdo ví, jak tu zprávu snese. Nemám to nechat naráno? Už se přece nic nestane, nic se nezmění. Řeknu jí to ráno azůstanu sní doma, abychom mohly všechno probrat. Máma, narozdíl ode mě, žije vespokojeném manželství, ale její manžel není otcem ani mým, ani bratrovým. Tahle zpráva se ho netýká, ne osobně.

Ještě chvíli. Sednu si nalavičku před trafikou, kde si vždycky při čekání naautobus děti prohlížejí pornografické obálky ajá si prohlížím ty děti, myslím chvíli nato, jak jsme byli dětmi já abrácha. Jak bylo venku hezky touhle dobou těsně před prázdninami, jak jsme si plánovali, co všechno spolu podnikneme, až jednou budeme bydlet pohromadě.

Vždyť ani nevím, co se opravdu stalo, Vlasta mi to neřekla. Třeba to neví, je sbráchou rozvedená, on si našel jinou ženu, tak proč by zrovna Vlasta měla vyřizovat jeho úmrtní záležitosti? Byl to infarkt, ináš táta přece zemřel večtyřiceti osmi letech nainfarkt, abrácha měl potíže svysokým tlakem, mluvili jsme otom, když jsme se naposledy viděli. Vstanu apomalu jdu dál, už jsem ubranky, začíná léto anamámině zaprášené zahrádce kvetou růže. Odemykám vrátka, klíče mi upadnou nazem, akdyž se pro ně sehnu, jako bych převrhla nádobu, vylejou se odkudsi zevnitř slzy achvíli musím zůstat stát, abych ten příval vrátila zpátky, abych se uklidnila. Mámě to řeknu, samozřejmě.

Matka, jak si ji pamatuju, byla krásná achytrá. Jako dítě jsem žárlivě pozorovala maminky ostatních spolužáků adávala dobrý pozor, jestli je moje maminka opravdu nejkrásnější; byla. Bylo to jistě itím, že byla také velice mladá, když jsem se narodila, bylo jí dvacet dva let, byla drobná, měla zrzavé kudrnaté vlasy avetváři pravidelné, ostré rysy. Nad přímostí apravidelností maminčina nosu anad přesnou vykrojeností jejích rtů mi zůstával rozum stát — můj dětský nos byl trochu bambulatý abrzy naněm bylo patrné, že bude oněco delší, než je hezké, mé dětské tělo bylo zavalité aneohrabané, zatímco matka měla tělo tanečnice.

Matčinou výraznou vlastností byla šikovnost — aona si naní také zakládala. Šikovně dokázala vúplných začátcích naší společné existence vpohraničním okresním městě naložit nastaré kolo několik pytlů šišek aještě mě, asi čtyřletou, šikovně si počínala vohrnutých holínkách vprádelně uvelkého prádla azrovna tak šikovně si vedla nazahradě. Náš život uměla zorganizovat účelně, zbytečnostmi se nezdržovala. Nemínila obětovat život starosti ojeho pouhý provoz. Chodila jsem dojeslí idoškolky, ze školky jsem odcházela domů poslední, protože maminka vždycky napřed zašla zpráce domů, zatopila apřipravila večeři ateprve potom mě šla vyzvednout. Radši bych snášela hodinu zimy apříprav, než být veškolce pořád poslední, ale to umím vyslovit až dnes. Ataké až dnes vím, že máma prostě chtěla být hodinu doma sama. Bydlely jsme spolu vestaré romantické vile poněmeckém továrníkovi, bylo to sice přepychové bydlení, ale ne pro nás. Dům byl postavený pro domácnost se služebnictvem, vmístnostech byla kachlová kamna, vkuchyni obrovský železný sporák, vkoupelně měděný kotel navodu asecesní dlaždičky, byla tam prosklená veranda avelká zahrada, ale to všechno vyžadovalo každodenní nepřetržitou péči anatu matka neměla čas — ani kní nebyla ochotná. Stačilo, že skládala dvakrát ročně sama mnoho metráků uhlí. Vevile jsme nebydlely samy, druhá rodina byla ovšem stejně chudá jako my, byl vní sice muž, ale byl nemocný ažádné těžké práce vdomě nevykonával. Zatímco matka obstarávala domácnost, zahradu ajídlo, hrála jsem si napůdě skočkou nebo nazahradě skytičkami. Pod mirabelkou kvetly bílé ifialové fialky, uplotu petrklíče, nalouce vzadu zazahradou všechny možné druhy kvítí, zněhož se daly plést věnečky, azrozhrnutých krtčích hromádek se daly dělat zahrádky. Sklízely jsme smámou jablka ze starých stromů, malinká ažlutá sčerveným líčkem, moje úloha spočívala vtom, že jsem jablíčka ze staré kožené brašny, doníž je máma nastromě natrhala aspustila dolů poprádelní šňůře, jedno podruhém přendala dolísky. Máma seděla vysoko nastromě, nasobě měla plátěné kalhoty, bleděmodré jako podzimní nebe nad námi, zrzavá hlava jí veslunci plála ajá jsem byla nevýslovně šťastná. Můj orok mladší bratr snámi nebyl, ale otom později.

Když jsem jako dítě stonala, maminka se mnou nebyla doma, nemohla si to dovolit, měla velice malý plat atáta, který snámi nežil, nám nepřispíval. Než šla máma dopráce, připravila mi čaj anějaké jídlo nakamna, konvice syčela, já jsem si prohlížela knížky, číst jsem ještě neuměla, ale fascinovaně jsem zírala napotištěné stránky avpoledne matka přišla podívat se namě, přiložit dokamen adát mi oběd. Snášela jsem to dobře, těšila jsem se nani anevadilo mi být sama, snila jsem vté staré vile otom, že jsem dítě ze starého zchudlého rodu, malá zakletá princezna — odkud jsem to mohla znát? Snad zrádia, které sice skoro pořád hrálo budovatelské písně autahanou taneční hudbu, zpívali ktomu Yveta Simonová aMilan Chladil, ale někdy přece snad vysílali nějakou hru nebo čtení, které mi krátilo můj osamělý čas. Protože jak jinak bych ktomu přišla, kde bych vzala inspiraci pro své snění? Taky večer jsem bývala sama doma, matka měla nastarosti venkovské ochotníky aknihovny, které vedli lidé vpohraničních obcích až popráci, takže čas odčasu odjížděla večer nacesty pookrese služebním autem. Nebála jsem se samoty, ale večer se ozývaly zvuky, které nebylo možno odhalit ani vypnout, podivné syčení hrnce svodou nakamnech, kamna vůbec byla zdatné domácí strašidlo anebo vítr vevětvích jívy zaoknem akočky nazahradě… Čemu jsem rozuměla, toho jsem se nebála, ale tyhle noční zvuky byly nepochopitelné. Vté době bylo vnoci vChodově naprosté ticho ačernočerná tma.

Jednou před domem zastavila černá lesklá pragovka, služební auto okresního domu osvěty, už tehdy to auto bylo starožitnost, ale to jsem nevěděla, my jsme nikdy auto neměli avůbec skoro nikdo neměl auto, aztoho černého jakoby pohřebního vozu vynášeli moji maminku. Nanohou měla tlusté kostkované podkolenky, které by si nikdy sama neoblékla, moje elegantní pražská maminka nikdy neslevila ze své městské elegance. Byla zraněná! Pod podkolenkou měla nakotníku velkou krvavou ránu, přátelé, kteří ji přinesli, se ale smáli amluvili onějakých kamnech. Lekla jsem se, co bude se mnou, ale ukázalo se, že inspekce vevenkovské knihovně zahrnovala také stěhování kamen ata spadla mojí mamince nanohu: snad ji nemá zlomenou? Neměla, jen se jí zničily tenkrát tak vzácné punčochy amusela si odpaní knihovnice vzít ty strašné podkolenky. Maminku položili vpokoji nakanape, mohla jsem vstát aúčastnit se děje, nohu jí ošetřoval jako vté doktorské pohádce takový štíhlý pán sšedivými hustými vlasy, odborně křížil obinadlo před tím, než pruh gázy roztrhl podél azavázal nauzel. Potom se společnost ještě chvíli zdržela, někdo uvařil čaj, mě nikdo neposílal spát, atak jsem poslouchala, jak mluvili nejen otěch kamnech aknihovně, ale iodivadle aorůzných lidech, jejichž jména mi byla povědomá zrádia. Pak odešli ajá jsem smámou usnula najedné posteli. Nic horšího než tento úraz se nikdy nestalo.

Když máma odjížděla doPrahy, nechávala mě uznámých, ajednou dokonce dva dny vdětském domově. Nebrala jsem to jako velké příkoří, uznávala jsem nutnost těch odjezdů, aprotože jsem nerada jezdila tu dálku vlakem, ani jsem maminku nepřemlouvala, aby mě vzala ssebou. Milejší mi ovšem bylo, když mě unás doma měly nastarosti mladé asvobodné máminy přítelkyně. Stěmi byla zábava ahry, které smámou nebyly, tyhle dobrodružné dívky vesele trávily své mládí vpohraničním okresním městě napočátku šedesátých let dvacátého století. Jednou jsme uspořádaly výstavu mých výkresů anašpendlily je naklavír. Obě, mámina kamarádka Milena ijá, jsme se pak divily, když se máma vrátila aneměla radost. Nechápala jsem, proč se jí to nelíbí, až jsem se dozvěděla, že napiano se nesmějí připínáčky přidělávat výkresy. Nepochopila jsem ale proč, když bylo celé odřené azbazaru. Milena, která pak ostatně emigrovala doAnglie, ovšem nebyla slečna zPrahy, ale odněkud zÚstí nad Labem acelkem nic jí nebylo svaté, rozhodně ne nábytek. Přitom naten klavír uměla hrát, zpívaly jsme spolu Sluníčko, sluníčko aMalé kotě spalo vbotě. Chodily jsme spolu nakupovat ajá jsem se divila, proč když jdeme kolem vojáků, oni hvízdají, až mi Milena řekla, že to znamená, že ji balí. Ohromně mě bavilo, co jim odpovídala, apřála jsem si, abychom spolu chodily pořád nakupovat nebo naprocházky kolem hotelu Český les, kam vojáci chodili napivo, ale Milena ovojáky nestála. To se mi líbilo taky. Byla jako moje starší sestra, byla skvělá.

Plot kolem naší zahrady byl zřícený, spolu se sousedy jsme ho postupně pálili vkamnech. Posilnici nic nejezdilo, hrávala jsem si vzahradě aklidně abez dovolení vycházela doúdolí řeky Mže, kde byly lávky acestičky, zbytky výletní trasy doosady Svatá, khospodě aromantické jízdárně knížete Windischgrätze. Vzámeckém parku naproti kvetly konvalinky abyla tam jezírka porostlá zeleným žabincem, vkvětnu všude voněly šeříky avčervnu lupina vlčí bob, převážně fialová, ale také růžová, bílá aoranžově nažloutlá. Toulala jsem se aněkdy jsem se trošku ztratila. Většinou se nato nepřišlo, cestu domů jsem zase našla, ikdyž jednou jsem ze zámeckého parku vyšla až nakopec dolesa, kde byl najednom obrovském smrku zavěšen svatý obrázek acestička tu byla celá posypaná lesklými perleťovými skořápkami, vnichž byly vyraženy pravidelné kruhové díry, ale itehdy jsem se dokázala klidně vrátit aještě domů přinést ty vzácné perleťové kousky. Jen jednou mě máma hledala nakole všude možně vobavě, jestli jsem nespadla dořeky. Nespadla, tak nešikovná jsem přece nebyla, abych padala dořeky, jen jsem potkala jednu holku, hrála si jako já nazahradě apozvala mě ksobě domů. Její dům stál vestráni nad řekou, byl zdobený hrázděním abarevnými sklíčky, vloženými dodveří aoken nachodbě. Trochu jsem se tam zapomněla, zapletla jsem se došerého kouzla domu, který byl opuštěn aobydlen pak jen zčásti. Nikdo zdospělých nebyl doma, hrály jsme si, kde nás napadlo, mlsaly kostky cukru pokapané citronem, až jsme si rozedřely jazyk, abyly jsme vtom domě jakoby zakleté. Pak ale bouchly dveře apřišel starý muž vholínkách. To je děda, řekla mi ta holka, mluví jenom německy, ajá jsem se rychle sebrala ašla domů. Už ani nevím, jak jsme se smámou našly, asi jsem ji potkala, jak jede nakole, když jsem se vracela domů. Zlobila se, musela jsem rychle utíkat podél jejího bicyklu adoma rovnou dopostele. Unás to bylo přece jen přívětivější než vté staré německé vile, postupně zarůstající okolními stromy, které propouštěly dovykládaných oken jen málo světla, ato se barevnými sklíčky ještě ztrácelo, takže nachodbě byla skoro tma ivjasném odpoledni, jako bylo to dnešní. Ti lidé, unichž jsem se nasvé toulce ocitla nanávštěvě, byli vtom domě úplně zapadlí, navěky jako vpohádce. Unás bylo jasno, maminka svítila svými zrzavými vlasy asmyslem pro realitu.

Když jsem chodila doprvní třídy, přestěhovaly jsme se nasídliště amatka se vrátila navysokou školu, které nechala, když si brala tátu astěhovala se sním dopohraničí. Změnila obor, už nebylo všechno tolik politické, přihlásila se nafakultu osvěty anovinářství. Domého slovníku vešlo slovo konzultace, které se zabydlelo vedle inkasa aredaktorky. To byla slova, jejichž význam jsem znala, ale ne přesně, takže jsem si někdy nedokázala vzpomenout, jak znějí. Říkala jsem, že maminka byla vPraze rozhlastorkou aže má konzoltace, protože rozhlas akonzole nazáclony, které jsme leštily sidolem, jsem znala. Leštily jsme imosazné tyče akroužky, ruce mi pak ještě dlouho páchly kovem, když naokně už dávno visela ručně háčkovaná záclona ze samých pravidelných čtverců jako jemná mříž.

Nasvého otce se pamatuju jenom matně: jsme uněj nanávštěvě vnemocnici, jedeme tam vlakem, táta má nasobě pruhovanou noční košili. Je velký, má břicho achlupaté ruce, obrovské nohy, koukají mu dole znemocniční košile, adál už nevím. Pak ho vidím nazahradě vily, máme tam sbratrem houpačku, táta nás zdvihá dovýšky aje to výška obrovská, protože táta je obr. Naté houpačce nás vyfotili, obě malé děti naní mají nahlavách uvázané šátky, prý jsme tehdy měli příušnice, akoukáme se každý jinam amračíme se. Babička říkala, že jsme nechtěli být spolu najedné houpačce. Potom sedíme ustolu atáta se namě zlobí pro něco, co jsem řekla. Tohle, totiž že se táta zlobí pro něco, co jsem řekla, se stalo několikrát. Máma se nikdy takhle nečekaně apro nic zanic nezlobila. Táta se asi zlobil inamaminku, když něco řekla. Pak už jsem tátu vídala jenom uplzeňské babičky, kde jsme se scházeli sbratrem, poté co se rodiče rozvedli anás si rozdělili. Můj otec byl starší než maminka, nemocný, co pamatuju odnás odloučený, velký, urážlivý, tlustý, se spoustou kudrnatých černých vlasů. Jednou, později, uplzeňské babičky, když spal, jsem mu koukala zezadu nahlavu aspřekvapením zjistila, že má natemeni malou pleš. To se dalo vidět jen vleže, vestoje mu při jeho obrovské výšce nikdo natemeno hlavy nedohlédl. Odchod mých rodičů dopohraničí byl odvážný čin, který matka vzala vážně, amůj otec brzy vzdal.

Okresní soud vChodově rozhodl vroce 1961 orozvodu mých rodičů. Odvýroku ovině se upustilo. Navrhovatelka byla máma adopéče jsem jí byla svěřena já, odpůrce byl táta adopéče dostal bratra apovinnost platit namě měsíčně stovku. Píše se tam také, že podle paragrafu 30 orodinném právu může soud zrušit manželství, jestliže mezi manžely nastal zdůležitých důvodů trvalý ahluboký rozvrat, tj. objektivní stav, při němž manželství neplní již svoji společenskou funkci, příčí se zásadám socialistické morálky, anení proto již pro společnost žádoucí.

Zvláštní dikce socialistického práva.

Jako důvod se uvádí naprosté vzájemné nepochopení pro práci toho druhého, jako důkaz to, že táta ze společné domácnosti odešel. Vdobě, kdy se rodiče rozváděli, už spolu nežili aonepochopení pro práci šlo jednoznačně utáty, který — ale nevím, co chtěl, jeho povahu odvozuju jenom zpovahy bratrovy asvé, aco se mu nelíbilo namámě, bylo asi přesně to, včem byla dobrá. Docela chápu, proč se rozešli, ale už se nikdy asi nedozvím, proč se vzali (svatbu měli vPřimdě vříjnu roku 1954); co táta čekal odtakové ženy jako moje máma? Že sním ashoufem dětí bude budovat socialismus vpohraničí, kde doufal najít lepší zaměstnání, než kjakému měl kvalifikaci ischopnosti? Odětech, tedy omně amém bratrovi Vítkovi, který byl orok mladší než já anarodil se nedonošený vlétě, kdy maminka měla infekční žloutenku, se dohodli. Aby byla spravedlnost, rozdělili si nás. Tohle uspořádání bylo vdobě, kdy se to stalo, tak neobvyklé, ba nenormální, že ani nedokážu pochopit, jak to mohl soud takhle rozhodnout. Rodiče se asi opravdu velice potřebovali rozvést, když pro svůj vlastní klid nedbali nato, co je dobré pro nás, když se dokázali dohodnout možná najedné jediné věci, jež byla pro nás ta nejhorší. Atak jsme sbratrem vyrůstali odděleně avrátili se ksobě, až když táta vesvých osmačtyřiceti letech umřel.