Román Turecké zrcadlo je dobrodružnou výpravou do 16. století na území dnešního Maďarska, do země položené mezi dvě říše, jejímž pánem je právě teď sultán Sulejman Nádherný, pán všech pánů tohoto světa a Majitel lidských hrdel. Procházíme světem osmanských bejů a uherských šlechticů, ulicemi raně novověkého Pětikostelí korzují kupci, měšťané, vesničtí starostové, čas od času sem zabloudí anděl, džin nebo podivný létající stroj. Kouzlo knihy, kterou maďarský spisovatel Viktor Horváth uhranul svět, tkví ve způsobu, jakým čtenáře provádí někdejším světem obyvatel Panonské nížiny, totiž z perspektivy příslušníka osmanské vojenské aristokracie. Jeho očima náhle spatřujeme zemi plnou nebezpečí, kde vládne rozvrat a zmatek. V porovnání s kultivovanou civilizací Osmanské říše něco nepochopitelného. Vše, co nám je povědomé a známé, se mávnutím kouzelného proutku stává exotickým a cizím. „Abych mohl napsat tuto knihu, musel se ze mě stát osmanský Turek. Četl jsem Korán, svaté texty. Tehdejší svět byl svatý, každičká součást života souvisela s Bohem,“ říká spisovatel o knize, která vyšla přeložena do mnoha jazyků, za niž posbíral náruč prestižních ocenění a která se stala světovým bestsellerem.

Větrné mlýny

Viktor Horváth

Turecké zrcadlo

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise

neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

The translation of the book was subsidized by

the Hungarian Books & Translations Office of the Petőfi Literary Museum.

Kniha vychází s podporou Ministerstva kultury České republiky.

Z maďarského originálu Török tükör vydaného nakladatelstvím Jelenkor v Pětikostelí v roce 2009

přeložila Simona Kolmanová

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2016 jako svou 383. tištěnou

a v roce 2017 jako svou 29. elektronickou publikaci

K vydání připravili Lucie Redlová, 

Patrik Linhart, Petr Stejskal

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-196-8 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-245-3 (e-book)

Překlad Simona Kolmanová

Otevření

Ve jménu Boha milosrdného, slitovného.

Což jsme ti hruď tvou neotevřeli

a nesňali s tebe tvé břemeno,

jež záda tvá tak tížilo,

a pověst tvou jsme do výše nezvedli?

Vždyť se strastmi i úleva přichází,

věru že se strastmi i úleva přichází!

A až se uvolníš, pak dál se namáhej

a k Pánu svému v touze spěj!

— Súra 94 — 1

Efendi skvoucí tváře!

Mé drahé dítě mých dětí! Jistě jsi tuto knihu otevřel ve svém pokoji s koberci na stěnách a opřený o napěchované polštáře usrkáváš u vlídného ohně horký nápoj. Píšu ji pro tebe, čti ji s vroucností!

Já četl nerad a nebavilo mě ani psát. Měl jsem rád ušlechtilé hřebce, připevňování per k šípům, loupení, číhání, kouzelné ženy a stroje; zajímalo mě, jak je možné někoho z deseti kroků trefit buzdogánem do čela. Přesto nyní píšu, abych v sobě konečně utišil boj a z velké mozaiky zlaté doby zachránil pro tebe několik barevných kamínků dřív, než všechno pokryje popel.

Až vezmeš moje povídání do ruky (bude-li Alláh chtít, abys je do ruky vzal), budu já, Ísa, syn Jusúfův, už po staletí opět mrtvý. Stejně jako jsem byl mrtvý i před svým narozením. Protože, můj příteli, žijeme ve velice pozdních časech! Píšu ti tyto věci v 1007. roce Hidžry, nebo jak počítají zbožňovatelé kříže v 1599. roce narození proroka Ježíše (nechť ho provází blaženost u podnože Alláhovy!). Jsem už velice starý.

Píšu ti o šťastných časech, kdy lidé už tady na zemi splnili modlitbami své touhy nebo svými kouzly činili ohavné zázraky.

Tehdy, dávno, byl mír, nyní je válka. Tehdy bylo léto, nyní je zima. Tehdy jsem toužil po válce a Alláh válku dovolil, nyní bych si přál mír, a hle, Alláh jej nedovolí. Po zablácených cestách pochodují armády k severu a jihu, k východu a západu, vojevůdci posílají svým pánům balzámem naplněné hlavy nepřátel, rodí se dosud nevídané pekelně vybuchující stroje a na nás přišli všichni pohanští bojovníci z celého Frengistenu. Satan na nás pustil Valony, Němce, Francouze, kozáky; z kanižských vojáků uhánějících mezi vesnicemi zahalenými kouřem máme strach dokonce i v Pětikostelí; hrůzné zprávy přicházejí rovněž z Budína, jenž sice odolal strašlivému obléhání, ale když obránce, správce budínské državy, vyjel na koni z rozstříleného města a uviděl zkázou stiženou a zpustošenou zemi, rozplakal se.

My žijeme ve zlých časech, ale ty se budeš, můj čtenáři, těšit z tohoto příběhu opět ve šťastné době, kdy víra už dávno přinesla zemím na celém světě mír. Nechť Alláh dá, aby tomu tak brzy bylo. On dělá, co chce.

Buď veselý, efendi, neboť ať jsi kdokoli a žiješ v kterékoli zemi Boha, je jisté, že i ty jsi muslim, jak předpovídá 110. súra Svatého Koránu:

Vítězná pomoc

Až vítězná pomoc Boží přijde, až spěch se dostaví

a uvidíš lidi vstupovat houfně v náboženství Boží,

pak oslavuj chválou Pána svého a pros jej o odpuštění, vždyť On věru ke kajícníku je milostivý!

Budeme se dobře bavit! Ať si v této nevlídné državě vítr skučí a bouře kvílí, jak chce, já budu vyprávět o jaru, radostném začátku, potom o létě, dozrávajícím chutném ovoci času, o štěstí a kráse, mládí, stvoření a dobrodružství.

Budu ti vyprávět o době dospívání světa, o příběhu svých předků, jak jsem to slyšel od své chůvy Halímy; o velkých válkách a svém narození, o svém dětství, jak jsem o tom slyšel od našeho sluhy Sejfiho, a o obdivuhodných věcech, na které si už můj rozum pamatuje; jsou to strašné věci, a přece je dech Ráje činí milými, neboť jsem byl mladý a mladý byl i začátek. Dávná minulost je sladká i tehdy, když vím, že jsem byl krutý a zběsilý, protože jsem už dal průchod veškeré své špatnosti. Pokoj s námi! Amin.

První část

1526

Jak se blázniví frengistenští sultáni znesvářili

Sejfi, můj vychovatel, mi tyto věci vyprávěl tak, jak je osmanští dějepisci blahé paměti zapsali. Já jsem se té řeči hodně podivoval, avšak Sejfi mluvil velice vážně, povídal apovídal, ale občas přestal ausmíval se.

Měl jsem Sejfiho rád.

Vyprávěl mi je takto:

Vté době se sultáni západních zemí, oslepeni bludnou vírou vmodlářství, klaněli císařské koruně, aproto poní všichni velice toužili. Avšak korunu měl vdržení Laus, tedy tato takzvaná koruna byla upošetilého Lause (kterého ničemní ďauři nazývají králem Ludvíkem Druhým) atento Ludvík byl sultánem zemí Alamánie aÜngürús. Tyto vilajety nazývají modlářští bezvěrci Německem aUhrami.

Čili tento sultán Ludvík, tento Laus, držel vesvých špinavých rukou ohromnou moc. Rozloha jeho sandžaků amnožství jeho hradů byly nesmírné, pěšího ijezdeckého vojska měl jako hvězd nanebi, pozemků azemědělské raji jako stébel trávy napoli, jako zrnek písku napoušti. Acož teprve jeho vojsko! Všichni vojáci, ty vepřové tlamy, byli vysocí astrašliví, jako kdyby pocházeli oddžinů, jejich koně frkali oheň jako draci abyli obrovští jako pták Ruch vpohádkách Tisíce ajedné noci. Jezdci ipěšáci byli odhlavy až kpatě oblečeni doželeza azbraní máchali zběsile jako ďáblové; uspořádání vojska aválčení rozuměli jejich velitelé jako Asaf, vojevůdce starého Moudrého Šalamouna; svou odvahou se podobali Tusemu, největšímu perskému hrdinovi dávných dob.

Ale to ještě není všechno, protože Ludvík nebyl jediným frengistenským sultánem. Byl tu ještě jeho nejpodlejší příbuzný sultán Ferendus, kterého nazývali též císařem Ferdinandem, atento Ferendus byl nejhamižnější mezi hamižníky.

Avšak co se nestalo? Vzemi Frančia — jinak řečeno Francie — panoval hloupý anafoukaný Frančisko, zvaný též František. Také on toužil pokoruně, aproto rozumoval takto: „Abych mohl shrábnout korunu, vyhlásím Ludvíkovi válku.“ Jenže Ludvík byl silný, protože on aněmecký Ferdinand jeli vestejné karavaně. Navíc Ferdinand měl rodného bratra Karló, jinak řečeno Karla, jenž byl sultánem Ispanie. Tento Karel, který se rovněž čvachtal vpáchnoucím močálu bezvěrectví, byl sultánem velmi mocným, akdyž uslyšel, že František napadl Ferdinanda, velice se rozzlobil. Ferdinand byl totiž jeho bratr. Vydal se ihned doválky asultána krále Františka, tu mrchu francouzskou, napadl zezadu.

František tak vedl válku nadvou stranách. Bojoval zároveň sFerdinandem aLudvíkem, které napadl on sám, asKarlem, který přišel napomoc Ferdinandovi, vždyť to byl jeho mladší bratr. Záhy vyšlo najevo, že král František silám Ludvíka, Ferdinanda ašpanělského Karla nestačí.

Když tito tři získali už několik Karlových hradů isjejich vesnicemi akdyž král František viděl, že všechny tři nepřemůže, velmi se vylekal. Začal rozmýšlet, jak by mohl donádvoří paláce uskutečnění svého vítězství nasměrovat vůz splánem, který se zrodil vjeho mozku chorobně nakaženém nadutostí, apři těchto úvahách začal drobný plamínek náhle osvětlovat jeho pomatený rozum. Poručil si papír, brko ainkoust, sedl si azačal psát Padišáhovi, Sulejmanovi Velikému (budiž šťastný ve světle Alláhově!), neboť on byl tehdy kalifem bránícím víru, hrdinným potomkem Proroka Mohameda (požehnání jemu ijeho rodině!). Dopis zněl přesně takto:

Dopis prasáckého krále Františka

Velký Sulejmane, obránce pravdivé víry proti křesťanům, vepřožroutům aprasatům jako takovým! Já, podlý azlý Frančisko, jsem podle svého plánu, jenž vznikl nahnojišti nerozvážnosti vmé hloupé mysli, napadl Lause, špinavého anemravného sultána Alamánie aÜngürúse, aničemného Ferenduse, abych se zmocnil jejich, pro marnivost neužitečné abezcenné, koruny. Avšak rodný bratr Ferenduse, ten hanebný aničemný sultán král Karló, který je sultánem země Ispanie, začal rovněž válku proti mně ati tři teď ničí ze dvou stran moji odpornou zemi, nakterou je hrůza jen pohlédnout. Společně pustoší adrancují zemi Frančia, tuto přehlubokou zapáchající jímku modlářství, jejíž každý zatvrzelý obyvatel bude posmrti hořet vohni nejhlubšího pekla. Já také.

Můj jasnomyslný, mocný Padišáhu! Já, Frančisko, se plazím pobřiše aotíraje svou nehodnou tlamu o tvoji podnožku tě úpěnlivě prosím, abys dal zavyučenou těm vínem domýšlivosti opilým ježíšovským německým auherským psům navýchodě, apotom už dokáže moje ničemné vojsko porazit nazápadě zlého krále Karla. Když mi pomůžeš vmé velké bídě, budu mezi tvými posledními zraji tím nejšťastnějším, budu ti sloužit dokonce svého života aještě ipotom, neboť se ti až dokonce časů budou klanět všichni hrůzní ďauři zmé přízně imoji zatvrzelí potomci. Kromě toho ti snesu Slunce aMěsíc.

Aandělský Padišáh se slitoval.

Takhle to tedy začalo.

Velké válečné tažení

Vroce 932 rozvinul Sulejman Veliký svatou hedvábnou vlajku Boha. Uďaurů se psal rok 1526.

Sulejman, jenž byl stínem Alláha natéto zemi, veměstě Konstantiníja, které ďauři nazývají Istanbulem, rozvinul vlajku avyzdvihl tug, svůj válečný znak se sedmi koňskými ohony asnezměřitelným vojskem se vydal nasever, aby osvobodil lid Uher aNěmecka, jenž ustrnul vbídném bezvěrectví.

Výprava započala 11. dne měsíce radžabu zavelice příznivého pondělního dne. Bylo jaro asultán východu rovněž okrašloval pole právě tolika stébly trav abílými květy, jako bylo věřících, kteří se chopili zbraně, aby následovali slavného šáha.

„Aosvobodil je? Osvobodil je?“ ptal jsem se Sejfiho.

„Ne.“

„Aproč ne?“

„Kámen je těžký tam, kde je.“

Napoli paši Dauda

Toho rána paša Ibrahim, velkovezír asprávce državy Rumelie, pohostil zvlastního majetku celou armádu. Za úsvitu, poprvní modlitbě, nechal napoli paši Dauda, paši třpytné paměti vztyčit svůj znak, tug očtyřech koňských ohonech, protože tu už řadu dní tábořila přední stráž anatolské armády arumelijské oddíly, které přišly zŘecka azblízkého okolí. Zakrvácení, vyčerpaní řezníci zabíjeli zbytky stáda nahnaného khlavnímu městu anad ohni se narožních otáčelo několik set ovcí, byl cítit kouř avůně masa, koření, česneku, změsta přiváželi nakárách žitné placky anaoslech vevacích zprosa kvašený bozašer; nazpět, směrem ktrojitým městským hradbám, kbranám, které kdysi vystavěli rúmští sultáni, naopak odváželi čerstvě stažené kožešiny. Tito rúmští sultáni si nechávali říkat césár, ztoho se stal císař, protože se to lépe vyslovovalo než césár, aproto se ioPadišáhovi říká, že je turecký císař. Čili, dávní rúmští sultánové, Římané, chránili slavné město trojitou městskou hradbou anyní ktěmto hradbám odnášeli zpole paši Dauda ovčí kožešiny, neboť je paša Ibrahim, štědrý hostitel, prodával istanbulským koželuhům, aby neměl pouze výdaje, ale inějaké zisky.

Paša Ibrahim aBégoglu

„To mám zaplatit?“ zeptal se skyselým výrazem paša Ibrahim. „Je to přes devatenáct tisíc akče.“

„Samozřejmě. Pšenice neroste bez setí,“ odpověděl Bégoglu. „Atohle bylo ještělevné. Je vtom dvě stě osmdesát ovcí, chléb ačtyři tisíce pět set okka bozašeru. Ale paša Ajas bude zuřit, když zjistí, že jsi podplatil vozky.“

„Jenže já bych ztoho chtěl taky něco mít, Lodovico.“

„Hm, milostivý příteli, velkovezíre Ibrahime, těžko být zištným azároveň štědrým,“ odpověděl Bégoglu, jehož řádné jméno bylo Lodovico Gritti. „Zítra se tedy scechmistrem koželuhů dohodneme nakožešinách.“

Atak se istalo.

Paša Ibrahim nebyl obchodník. On nesmlouval scechem koželuhů, vždyť se jednalo onenapravitelné padouchy spažemi namalovanými rudě asnehty nabarvenými načerno. Tyto věci vyřizoval Lodovico Gritti, dvorní aválečný dodavatel, syn benátského dóžete, který však nebyl synem jeho manželky, což je ufrengijů velkým hříchem, jelikož unich může mít muž jen jednu ženu, aproto takové dítě nazývají nemanželským, ale pokud je jeho otec velikým abohatým pánem, tak se nic neděje. Starý Andrea Gritti, dóže, velkým pánem byl avelký pán se stal také zjeho syna, Lodovica Grittiho. Iproto ho Osmané všude nazývali Bégoglu, což znamená Syn Pána. Jeho původní frengijské jméno Gritti, dobrý efendi, si zapamatuj, neboť toto jméno je pro mě důležité! Zapamatuj si je apotom čti dál nebo si nech předčítat mladým sluhou či otrokyní, které jsi nechal řádně vyškolit akteré ctíš pro jejich vzdělanost, věrnost akrásu. Čili Gritti neboli Bégoglu je důvěrníkem aobchodním společníkem velkovezíra Ibrahima.

Tábor

Nacestách mezi táborem aměstem byl kvůli ruchu vopačném směru značný nával, podkováři apuškaři postavili už před týdnem navíce místech dočasné dílny, aby opravovali podkovy desetitisíců vojenských koní, aby rovnali aostřili šavle. Někde ještě pracoval kovářský měch, uhlíky řeřavěly, ale navětšině míst už balili avraceli se zpět do města nebo se svojskem připravovali nadlouhou cestu.

Vojáci oddílu určeného krozbíjení stanů rozebírali tábor, mezci odnášeli odúsvitu plátna atyče mimo tábor kedvaceti tisícům velbloudů, které bylo třeba držet daleko odjezdců, aby jim velbloudí pach nesplašil koně. Anahlavním prostranství, uprostřed vytrácejícího se mohutného tábora, jedly mezi rožni tisíce bojovníků vežlutých čapkách, vmodrých, červených ahnědých kabátech maso aplacky, pily bozašer — někteří išerbet, ale těch bylo málo, jelikož zaněj museli platit, ten paša Ibrahim neposlal, aostatně bylo itrochu chladno, ato je bozašer lepší. Anatolští vevlněných šatech avbílých turbanech se smáli, rozhazovali rukama, občas dali nějakému klukovi zulice kousek masa, neboť Alláh má rád toho, kdo je milosrdný, akluk běžel dál, aby zkůží ještě nenaložených nakáru nebo ze syrového skopového masa ukradl tolik loje, kolik jen může, aprodal jej mydlářovi nebo jím obalil knot audělal zněj svíčky, které odnese prodat nabazar.

Slunce vyšlo, vtuto dobu už itrochu hřeje, uprostřed tábora stojí velkovezírský tug spůlměsícem nazlaté kouli ačtyřmi koňskými ohony, okolo něj táboroví strážci: dvacet obrněných jezdců ulúfedžijů stasenými meči. Jejich velitel, který tug, pašův znak, vlastnoručně přinesl, nyní před nimi občas přechází; ktugu se nikdo nesmí přiblížit. Čekali napána Ibrahima (pokoj jemu!) atento aristotelovskou moudrostí oplývající velkovezír přijížděl, před ním padesát jezdců ulúfedžijů sčernou, zlatými písmeny zdobenou válečnou vlajkou Rumelie, zaním sto spahijů, kterým on vydal služební statky odAtén až kBělehradu. Klusali podél cesty, protože vobou směrech promíchaná změť kár, vozů, lidí azvířat snákladem se před nimi nedokázala rozevřít, později šli už jen krokem adůstojník ulúfedžijů dal znamení kapele. Tisíce tisíců bojovníků zavíru provolávalo slávu milostivému bejlerbejovi, pašovi Ibrahimovi (buď mu večtvrtém nebi Alláh milostiv!).

Tak jsem to slyšel. Vyprávěl mi to pravověrný Sejfi, můj milovaný sluha, můj vychovatel vdobě mého dětství amůj dobrosrdečný společník (nechť ho vevěčných Alláhových zahradách provází požehnání!).

Uistanbulského Topkapi-Serailu

Paša Ibrahim se ukázal vojsku arychle se vracel se svým doprovodem doIstanbulu nasultánův průvod.

Palác Topkapi byl vystavěn daleko zastarým trojitým hradebním systémem římských císařů, zamořem domů světové metropole, nakonci poloostrova. Tady žil Padišáh, chán Egypta, Arábie, Persie, Sýrie, Krymu, Rumelie aTrapezuntu; nyní vyšel zvnitřních místností Serailu, kam nemůže nikdo nahlédnout. Nohu vholínce vsunul dotřmenu svého koně amezi řadou černých abílých eunuchů vyjel Bránou štěstí ze Třetího nádvoří doDruhého nádvoří. Zde stála nastoupena kompletní sultánova kapela. Zurly abubny zazněly takovou silou, že býk držící střed světa se pohnul zmísta asvět se zachvěl.

Nejjasnější pán se mezi fontánami, záhony tulipánů, pávy, mramorovými bazénky aochočenými gazelami dostavil vdoprovodu dvanácti neporazitelných osobních důstojníků vbílých čapkách kProstřední bráně, kde mu skládali hold paša Ibrahim adalší vezírové, bejové aaga janičářů, svatí mullové amoudří lékaři. Nastalo ticho, Padišáh kývl apašovi Ibrahimovi předali vlajku serdara.

„Co je to serdar?“ zeptal jsem se Sejfiho, vždyť jsem byl ještě dítě.

„Serdar je hlavní velitel válečné výpravy.“

„Aproč má jeho tug čtyři koňské ohony?“

„Koňské ohony ukazují důstojnost, Íso. Jeden je znakem pána sandžaků, dva správců državy, bejlerbejů, tři vezírů, protože oni jsou hlavními pomocníky sultána, ačtyři velkovezíra, který je serdarem. Ale funkci serdara dostává jen nadobu válečné výpravy.“

„Aco se stalo potom?“

Potom vyjel Velký Pán naPrvní nádvoří. Tento prostor měl nadélku tisíc dvě stě loket anašířku tisíc loket. Padišáh Sulejman si prohlédl oddíly tělesné stráže, syny askerijů, vznešených, starých bojovných rodin. Nastalo krátké ticho, akdyž pozvedli sultánův tug se sedmi koňskými ohony, tisíc tělesných strážců vykřiklo jméno Boha, aby tak pozdravilo Padišáha. Rozezněly se bubny, zatroubily zurly aOn začal procházet špalírem koní, jejichž kopyta zatím hrabala zemi; zaněj sepostavilo tři sta bíle oděných tělesných strážců, kteří střeží jeho stan ivnoci, poboku luk, nazádech toulec; dále pochodovala se svými sluhy moudrá uléma, náboženští hlasatelé, předříkávači modliteb, kazatelé amuezzinové, hlavní astrolog, nejvyšší lékař, hlavní oční lékař achirurg Serailu, potom pod bílou vlajkou se zeleným pruhem obrnění jezdci ulúfedžijové střežící válečnou pokladnu azanimi důstojníci dělostřelectva, hudba jen hřímala ašířila se.

Průvod se vydal ven Sultánovou bránou před Serail, kde čekalo vrovných řadách dvanáct tisíc janičářů; vulicích se pak tlačili obyvatelé města: řemeslníci, obchodníci, otroci, ženy, děti, zloději, honáci, nosiči vody, korzáři, rybáři, prostituté iprostitutky — národy zcelého světa: Osmané, Arabové, Peršané, bezvěrečtí Židé afrengijští křesťané zBenátek, Janova, Francie aze severních ostrovů, zAnglie, vmágy věřící Afričané aIndové; aby viděli Sulejmana, bojovníka bránícího svět.

Rač mi, efendi, prominout, že ani já sjistotou nevím, co ztoho je Sejfiho příběh, co pochází zpera znamenitých osmanských dějepisců akolik je toho, čím moje duše dokreslila vyprávění zdětství. Vždyť nedokážeme přesně odvyprávět to, co jsme slyšeli před chvilkou! Natož teprve to, co jsme slyšeli před šedesáti lety!

Vulicích

Velkovezír Ibrahim pochodoval se svými oddíly aútvary budujícími sultánův tábor před Padišáhem, jak se patřilo. Když procházeli před chrámem Hagia Sofia, připojil se kdoprovodu Bégoglu, italský zbožňovatel kříže, pan Lodovico Gritti. Jeho hedvábný plášť prošívaný zlatými nitkami, který dostal odsultána, byl přepásán sametovým pásem pošitým perlami, nahlavě však neměl turban, ale červenou kestraně nachýlenou čapku, takovou, kterou frengijští nazývají ghibellinskou čepicí. Nebyl už mladý, vousy měl řádně prošedivělé, měl blíž kpadesáti než kečtyřiceti akaždý mohl vidět, vjak dobrém přátelství je spašou Ibrahimem, který věděl nejlépe, jak se zavděčit Padišáhovi šperky koupenými odGrittiho. Proto byl křesťan Gritti už tehdy nájemcem všech pokladních daní vhlavním městě, div že neporoučel kádímu, vrchnímu účetnímu aměstským strážníkům. Ale oni stejně dělali, co odnich žádal.

Oddíly proudily touto slávou, vesvětle, shudbou, za rachotu pušek, schocholy, se zlatými prýmky, pod záplavou rudých, modrých, bílých, žlutých, zelených vlajek, nad nimi se klenul starý římský vodovod, zněhož se včlověku tají dech, anad ním se modrala pevná nebesa Boha. Pochodovali městem směrem nazápad, začátek průvodu prošel Edirnskou bránou apomalu se přibližoval ke zbouranému táboru napoli paši Dauda, avšak řada bojovníků byla tak dlouhá, že se minéři, dělostřelecké vozy apuškaři nakonci průvodu ještě vůbec nedali uSerailu dopohybu.

Rumelijská armáda soddílem janičářů se zpole paši Dauda vydala nacestu už ráno, aby jako předvoj předešla Padišáha oněkolik dní, anatolské oddíly naopak čekaly do pozdního odpoledne apotom dodruhého dne, než se dá dopohybu záplava velbloudů neboli dvacet tisíc velbloudů přepravujících surové železo, střelný prach, chléb, stany, dělové koule, nářadí, obilí arýži. Anatolští počkali, až se jejich velitel paša Behram vrátí se svými spahiji zGallipoli, aby potom jako zadní voj chránili sultánovo vojsko během celého tažení.

Velkovezír Ibrahim přijímal bez přestávky hlášení nesčetných čaušů atyto kurýry posílal dál snovými rozkazy; vrozvířeném prachu bylo všechno neustále vpohybu, dav mohutně proudil, některé vojenské divize nebo kolony zvířat nesoucích náklad se dosebe občas zapletly, ale vše se uprostřed křiku astrkání točilo dál, jako zvůle Alláha nebeské kruhy. Neboť velkovezír Ibrahim nebyl tím, kdo nejlépe plánoval bitvy, ani to nebyl on, kdo nejlépe řídil boj, ale byl tím, kdo věděl, že bitevní trh je pouhým svátečním dnem aže ktomu, aby se jeho odvážným a za náboženství bojujícím vojákům tohoto dne dostalo, je zapotřebí nemalé péče, práce aobezřetnosti, vtomto byl opravdu velikánem. Největším organizátorem. PoAlláhovi.

Tak jsem to slyšel. Toto ráno bylo druhým Dnem Vzkříšení.

Drinopol

Zadeset dní dosáhlo vojsko Edirne, jinak též zvané Drinopol. Kdysi bylo toho město hlavním městem Osmanské říše, až dodoby, dokud velký sultán Mehmed Dobyvatel, praděd Sulejmana, neosvobodil Istanbul znadvlády křesťanů. Tehdy vytvořil zIstanbulu útočiště lidstva; nechal vystavět paláce, kláštery, špitály avysoké školy, jak je to hodné metropole; Edirne, toto pěkné amilé město, však zůstalo shromaždištěm vojsk útočících naFrengisten, bylo jako podkova nakoni, jako rukověť šavle, jako podstavec, naněmž pevně stojící dělo může chrlit koule ničící zdi.

Padišáh se ubytoval vestarém paláci apotři dny vedl díván.

„Co je to díván, Sejfi?“ přerušil jsem ho opět otázkou.

„Díván je rada, ty kluku jeden. Porada, kde Padišáh se svými pomocníky, vezíry ateology uspořádává státní věci.“

Posledního dne dívánu, poikindi, čase odpolední modlitby, přivedl paša Ibrahim před trůn svého ďaurského obchodního společníka Lodovica Grittiho. Ten se vrhl natvář stakovou uměleckou dokonalostí, že paša Ajas, třetí vezír akancléř zbledli závistí. Sultán Sulejman přimhouřil oči ausmíval se. Gritti mu podle svého zvyku předal dárek, nyní skromnější, zlatou, diamanty posázenou přezku kmentlíku, jemu pak napokyn Padišáha dali obvyklý hedvábný slavnostní oblek.

„Buď zdráv, Bégoglu.“

„Buď zdráv, Padišáhu! Budu ti inadále sloužit ze všech sil jako dosud, zachránce světa.“

„Ano. Je odtebe hezké, že jsi mě doprovodil doEdirne. Chceš-li, můžeš jít se mnou dál aveSremu ti dám statky. Nechceš-li jít dál, můžeš se vrátit doKonstantiníje.“

„Ó, králi času! Pro tvoji oživující blízkost tě budu doEdirne následovat jako žíznivý beduín dešťový mrak, jako bloudící potok údolí vedoucí kmoři, jako stoupající dým výšku. Ale naše záležitosti mě skutečně zvou zpět dometropole.“

„Vpořádku. Sekretář benátského vyslance odešel?“

„Ještě bydlí, ó, cháne chánů, vmém domě vGalatě.“

„Bude tvůj otec, dúče, spokojen?“

„Otče, benátský dóže je šťasten, když odtebe, největšího zkalifů, dostane rozkaz. Je vedle tebe jako hrdlička před ptákem Ruchem, doufá vtvoje slitování aslouží ti.

„Zdalipak trápí tvého otce, dóžete, příjice?“

„Otče, dóže psal, že je mu lépe, mnohem lépe, veličenstvo, aje ti vděčný zažidovského lékaře, kterého jsi mu poslal darem.“

„Ajeho flota?“

„Ó, skvoste králů, tuším, naco myslíš… Lid Benátek je málo početný astále opravuje své nedokonalé achatrné čluny…, ačkoli je jaro, můj otec apánové signorie se domnívají, že oprav je ještě příliš, příliš mnoho, opravdu příliš. Nemůžeme se ujmout přepravy papežských žoldnéřů ani ničeho jiného. Ničeho, vůbec ničeho. Obchodujeme, jen obchodujeme, spomocí Boží, anecháváme spravovat válečné galéry. Jak zpívá Dante, básník:

Jak vzimě vezbrojnici Benátčané

si vaří smůlu tak, až musí žhnouti,

by vysmolili lodě porouchané, …“2

„Ano, to je dvacátý první zpěv Gehenny. Snad odsedmého verše? Přednesl jsi to arabsky téměř bez chyby, milý Bégoglu,“ pravil Padišáh, jehož rozum je nad slunce jasnější (nechť je Alláh sním spokojen!), amyslel nato, že se ohledně Benátek jeho diplomaté vzimě hodně činili, protože on chtěl mít toto léto namořích klid, dokud táhne nasever anazápad; proto mu stálo zato být zadobře isparchantem starého dóžete. Dá mu donájmu idaně dalších měst. Stejně je vymáhání daní otravná, svízelná věc, která vede jenom krozmrzelostem. Ať si tedy ten pohanský Bégoglu vezme donájmu Gallipoli ajižní Peloponés, když tolik chce, Ibrahim ho stím také obtěžuje celé týdny. Samozřejmě že až později, bude-li tomu iBůh chtít, myslel si vduchu vznešený pán, až od podzimu, možná počínaje dnem Kasima. Istanbul je už stejně jeho.

Avšak lstivý ďaur Gritti byl překvapen: „Králi času! Ty umíš nazpaměť Commedii? Arabsky?! Nebo odkud jsi věděl, že dvacátý první zpěv Pekla začíná Benátkami?“

„Ále, neumím to celé. Jen ty nejhezčí části. Nedovedl bych přesně odříkat, jak váš Dante poslal doGehenny své nepřátele, všechny ty kněžské zbožňovatele Ježíše. Dante měl ostatně pravdu, všichni kněží spolu sním tam skutečně jsou. Zajímá tě, odkud to znám? Tlumočník mého praděda Mehmeda Druhého (dej mu Alláh mír!) to přeložil doarabštiny. Ten čelebi, který dokázal přeložit básníka, se jmenoval Al-Muhadžer. Nějaký jeho vzdálený příbuzný byl Ital, ale obrátil se. Avšak, Ibrahime, můj moudrý serdare! Pověz mi, jaký je oproti loňskému roku přebytek vestátních daních Istanbulu? Kolik nám Bégoglu vyzískal?“

Vočích křivonosého paši Ibrahima (buď požehnán!) se zasvítilo, protože toto byl jeho aGrittiho okamžik. Věděl, že to sultán chce vykázat teď, před paši abeji, Grittiho závistivci. Ani nečekal, až mu písař předloží daňový soupis defter: „Osm set dvanáct tisíc osm set šedesát tři akče, ó, pane Persie, Arábie, Sýrie, Anatolie, Rumelie aKrymu…“

„ATrapezuntu!“

„Ah,“ šklebil se Ibrahim předstíraje překvapení, „ah, skvoucí… pane! ATrape…“

„Ato je veškerý přebytek? Isvýkupným devširme?“

„Ne, můj Padišáhu, to jsou džizja, cla anájmy, poplatky zaberát, tapu, tresty apokuty, sultánské majetky čili chasy…, ano, ehm, výkupné devširme je jediné, které je nižší, tak očtyři tisíce akče, ale…“

„Ani nedovolujeme, aby se výkupné devširme zvýšilo, pravda, můj velkovezíre Ibrahime?“

„Vznešenosti, odtoho nás Alláh ochraňuj! Dobré je, když se snižuje! Ikdyž nebude, ikdyž nebude!“

„Bégoglu mi tedy slouží dobře? Může vzít donájmu státní daně Gallipoli? Je tezkere hotovo, Bégoglu?“

„Ano, ó, kalife kalifů, ruka tvých písařů je rychlá jako oř Rüstemův, jejich písmo je krásné jako písmena Tisíce ajedné noci,“ pravil pan Gritti zavelikého uklánění.

„Jsi spokojen?“

„Ó, velice. Ale tvé vznešené signování bez ušlechtilé tugry…,“ nemohl dopovědět, protože Ibrahim svého přítele přerušil.

„Ano, bez tugry. To není ani ferman, ani berát, ale jen tezkere. Natezkere se tugra nekreslí. Teď buď rád zatezkere. Až pošleš tezkere defterdarovi aon to spolupodepíše, pak můžeš zaplatit emínovi tapu aámil si vyžádá odkádíaskera bujurdi snázorem šejka-ül-isláma apotom, když šejk-ül-islám nazákladě kánún-náme vynese fatvu, kterou Padišáh následně napíše, neboť jsi, příteli, bohužel ďaur aPadišáh dosud nedal džizje, tapu adalší věci celých měst domukáty ani věřícímu čili až to všechno bude, pak defterdar napíše berát ananěj nišándži nakreslí tugru. Ale našejka-ül-isláma si dej pozor, protože je starý, hamižný, zlomyslný achlípný. Anavíc je to dějepisec!“

Padišáh Sulejman se usmíval apřisvědčoval: „No, já se právě vydávám doválky aberu si sebou inišándžiho — anikdo jiný tugru nakreslit neumí. Napodzim se vrátím aty už budeš všechno mít, Bégoglu. Zatím posílej dary defterdarovi, ámilům, emínům, kádíaskerům, šejku-ül-islámovi avšem pašům avezírům, kteří ti závidí. Jaké ztoho plyne ponaučení?“

„Ehm… Jaké, neporazitelný kalife?“

„Zkrátka, kdo chce velké stádo, musí koupit ivelkou pastvinu.“

Poté Padišáh (buď požehnán anechť je před milým Alláhem navěky!), kterému tehdy bylo třicet dva let, náhle povstal, Gritti rychle políbil lem jeho pláště, nebesky dobrotivý Sulejman ho přívětivě objal, pak se zavěsil dopaši Ibrahima aodešel sním nastřelnici, aby se podívali, jak střílejí portugalští topčijové znových dalekonosných apřesných kolubrin, které frengijští nazývají švihovkou.

Tak mi to vyprávěl můj sluha, dobrý Sejfi, jelikož já jsem se ještě nenarodil, ale on tehdy stál udveří poradní síně dívánkháne atoto slyšel.

Sejfiho dětství

Můj sluha Sejfi se narodil vjedné albánské vesnici asdětskou daní devširme se dostal doIstanbulu. Komisař vybírající daně si všiml, že je to bystrý achytrý chlapec, aproto ho oddělili.

Většinu dětí prodával aga janičářů zazlaťák anatolským rolníkům. Děti pracovaly osm let vAnatolii, potom byly přivedeny zpět doIstanbulu, ale itady musely ještě roky vykonávat nejšpinavější anejtěžší práce, než mohly nastoupit dokasáren, kde byly vycvičeny najaničáře. Kdo zůstal potom všem naživu, stal se synem sultána. Nemůže se oženit, setkat se sženou, nepracuje, neshromažďuje majetek — ale bojuje.

Sejfiho však poslali doškoly vpaláci, aby se učil vblízkosti vznešeného Padišáha apotom sloužil udvora, nebo kdekoli vříši či mimo ni. VSerailu vychodil velice brzy, začtyři roky, první odu. Naučil se modlitbám, dvorní etiketě, jemným způsobům, čtení, psaní, počítání, vytříbenému osmanskému jazyku apři čtení Svatého Koránu základům arabského jazyka. Sejfi byl velmi chytrý apilný, protože jiní navštěvují první odu šest let.

Vyučující duchovní si toho všimli avdruhé odě vychovávali Sejfiho se zvláštní péčí; nevadilo jim, že neměl rád tělocvik avýuku bojových umění, dokonce ho zachraňovali před drsnýma rukama důstojníků, když mu navrhovali potrestání, neboť měl-li zápasit, utíkal, anaopak — když měl běžet, jen klopýtal, když viděl koně, prchal, při napínání mu luk vylétl zrukou azanadávek zahradníků polámal tulipány odvacet kroků dále, buzdogan aostré předměty se mu ani neodvážili dát doruky. Kázeň snášel jen tehdy, když měl vruce knihu nebo papír apero, když mohl studovat Korán aposlouchat svého mistra. Velice se zajímal oteologii adějepisectví, dějiny starých národů, obitvy států aříší, velké panovníky avojevůdce, ale zvláště ořecké mudrce, Aristotela aEflatuna, kterého pohané nazývají Platónem. Aopoezii. To málo, co otěchto věcech vím, mám odněho. Aniž bych chtěl, nějak to vemně zůstalo, neboť jsem měl Sejfiho rád. Nebýt jeho, nyní bych ti nepsal, milý efendi, můj vzdálený příteli, můj budoucí, šťastný bratře!

Takže proto stál Sejfi udveří poradní místnosti dívánkháne amohl slyšet pána světa. Byl totiž vpaláci pážetem ajeho mistr, hlavní písař, ze své funkce doprovázel bojovníka Sulejmana. Sejfi byl nucen naučit se jezdit nakoni.

Niš

Mně to vyprávěl tak, že druhý den dívánu, poranní modlitbě, Ibrahim opustil srumelijskou armádou Edirne, hlavní vojsko ho následovalo oněkolik dní později, mezitím vistanbulském přístavu dokončili nakládku galér; zpřístavu vypluly lodě naložené pící, obilím, solenými sušenými rybami, rýží, sušeným ovocem, mlýnky, kamennými koulemi, surovým železem, kovárnami, střelným prachem ataké silnými děly zvanými báljemezy.

Světovládné vojsko se tedy vydalo zEdirne nasever, pochodovalo každý den, překročilo řeku Tundžu apostupovalo dále podél řeky Marici, azadeset dní dosáhlo Plovdivu, kde den odpočívalo, přidaly se kněmu další armády asandžakbejové se klaněli velkému sultánovi.

„Co je to ten sandž…?“

Potom vojsko pokračovalo dál podél řeky Marici, každý den pochodovalo, zdolalo soutěsku Momina apo břehu řeky Iskar došlo zajedenáct dní doSofie. Tam šest dní odpočívalo, přidaly se kněmu další armády asandžakbejové se klaněli velkému sultánovi.

„Ale co je to ten sandž…?“

Tehdy se velké vojsko vydalo opět nacestu, postupovalo naseverozápad, pochodovalo každý den, přešlo pohoří azatřináct dní se dostalo doNiše, kde dva dny odpočívalo, přidaly se kněmu další armády asandžakbejové se klaněli velkému sultánovi.

„Sejfi, co je to ten sandžakbej?“

„No. Država se dělí nasandžaky, protože to umožňuje snazší správu. Apánem takového sandžaku je sandžakbej. Zástupce bejlerbeje. To je velký pán. Ale správce vilajetu, bejlerbej, je jako správce državy větší pán než on. Jenže to už je paša, ty děcko.“

Dostali se tedy doNiše. Je to slavné astaré město. Narodil se tu císař Konstantin, císař-sultán starého Rúma, který pošetile stranil ježíšovcům, atím způsobil problémy nemající konce. Ato nejen svým nástupcům, ale isobě. Ktomu, aby viděl, jak byl hloupý, mu stačilo čekat jen dochvíle, kdy skončí nájem krámku jeho života aanděl smrti Azrael pro něho pošle anděly Nakíra aMunkara, aby okamžitě zúčtoval sužitkem apřezkoumal svůj účet.

„Salem alejka, císaři-sultáne Konstantine!“ zpívali sborově andělé Nakír aMunkar, když kněmu přišli.

Starý, nadnu umírající Konstantin byl tak překvapen, že zapomněl ináležitě pozdravit.

„Ó! Avy, co jste zač? UJupitera vám říkám, že stěmi křídly vypadáte jako bůh Mercurius nebo bohyně Victoria. Nebo snad ne… snad nejste andělé křesťanů? Vždyť ijá se už nechal pokřtít!“

Nato Nakír něco zabručel aMunkar řekl: „Přišli jsme, abychom tě odnesli před archanděla Azraela. Pokud sis nevšiml, vlampě tvého života došel olej atakovýto olej se lisuje jen uBoha.“

Aodnášeli ho.

Azrael seděl bezradně nasvém trůnu, Konstantin postával nechápavě před ním aNakír sMunkarem ho drželi zaruce.

„Povolil křesťanům, že můžou svobodně vyznávat svoje náboženství,“ žaloval naněho Nakír, „jejich kostely prohlásil zaútočiště akněze osvobodil odplacení daní. Anakonec ion sám přijal křest.“

„Aco bys chtěl?“ ozval se Munkar. „Že přijal křest. Lepší, než kdyby zůstal úplně jako pohan.“

„No-no! Jen ho nebraň! Kolik svých příbuzných nechal povraždit?“

„To se jinak nedalo, to jinak nešlo,“ bránil se Konstantin, „kdo je římským císařem, nemá jinou možnost.“

„Opravdu? Aco tvůj syn Crispus? Atvoje druhá žena Fausta? Tam taky nebyla jiná možnost?“

„To bylo kvůli intrikám mé matky Helené! Vtom jsem neměl úplně jasno ani já.“

„Jeho matka! To bude izní bude křesťanská světice?!,“ pohoršoval se Nakír, „auvidíš, že křesťané udělají světce iztohodle Konstantina. Pošli ho dopekla, Azraeli!“

„Už dost!“ pravil Azrael, anděl smrti, ale Munkar se nedal, aještě odsekl Nakírovi: „Akdo opustil zvrhlý Řím? Tenhle Konstantin! Akdo udělal zIstanbulu hlavní město místo Říma? On! Vždyť on je uveden ivpočestném osmanském jménu Konstantiníja! Kde by bylo bez něho sídlo Padišáha? Co?“

„Nectí Proroka!“ chroptěl Nakír.

„No ale… ale…, jak to, že ne, já přece ctím Ježíše Kristosa, židovského proroka,“ vysvětloval císař. „Ajakýpak Padi… Padišáh?“

„Ty! Ty zatvrzelče jeden!“

„Tak už dost!“ zahřímal Azrael. „Uvědomte si už, že utěch nadruhé straně je čas. Unich je dříve aje později. Unich jsou události posobě, ane najednou. Tenhle se ještě nemohl setkat sProrokem, protože Prorok Mohamed je až později.“

„To je pravda, vždyť zato všechno ani nemůže. Takže může jít doRáje!“ volal nadšeně anděl Munkar.

„Ato zas ne! Ať teda rozhodne Pán! Azraeli, postav ho před Pána!“

„Alláh se nyní něčím takovým nezabývá, děti moje. Teprve až budou všechny sporné případy pohromadě. Konstantine, musíš počkat naPoslední Soud.“

Ano, aKonstantin čeká dodnes, jako čekalo vojsko vNiši, jeho někdejším rodném městě, aby mohlo pokračovat doUher.

Bej Báli

Den před tím, než opět pokračovali vcestě, přijeli odseveru bojovníci. Byli zhradu Semendre neboli Smeredevo ato už byla hranice, tedy pomezí.

Tito smeredevští vypadali jinak než ukázněné státní oddíly přicházející ze středu říše. Imezi bojovníky velké sultánovy armády bylo mnoho zkušených veteránů, ale ti už léta nebojovali ajejich zbraně aveškeré vybavení bylo nové ajednotné. Usmeredevských tomu tak nebylo.

Tito jezdci zpomezí projížděli mezi mořem stanů ašpalírem zvědavých pravověrců kestanu největšího, nad lva silnějšího bohatýra Sulejmana. Několik set menších statkářů spahijů sdoprovodem vojáků, jejichž určitý počet museli vyzbrojit podle velikosti svých statků, celkem jich mohlo být kolem tří tisíc. Vypadali jinak. Měli jiné držení, jiné pohyby, ale ty nebyly určeny ani tak pro oči, jako spíš pro jiné smysly, aijejich předměty byly zvláštní: zahnutí, pouzdra azdobení mečů; tu atam se objevil nějaký zvláštní koňský postroj nebo chochol napřílbě, někteří nesli prasklé nebo otlučené štíty, některý kůň měl jizvy ajiný byl zas větší než hbití malí turečtí koníci.

Věru, krev bojovníků zavíru se rozproudila, jejich chřípí se rozšířila, neboť spatřili ukořistěné zbraně, anavíc takové, jaké ukuli osmanští zbrojíři napodobujíce maďarské kováře, aviděli takové muslimy aSrby, kteří tráví svůj život nájezdy, průzkumy, loupežemi ařežbami. Tehdy poprvé pocítili, že slavnost boje se přibližuje stejně jako oni khranici, aže jdou natakový trh, kde je trhovkyní smrt, kde se smlouvá nameče aplatí krví.

Plání se šířilo rozrušení, protože napříchozích ucítili zemi nepřítele. Tam potom buď získají majetek ze zbraní, koní, pokladů aotroků, nebo zemřou, což je ještě lepší. Neboť v74. verši čtvrté súry je psáno:

Nechť tedy bojují nastezce Boží ti, kdož kupují zaživot pozemský život budoucí! Atěm, kdož bojují nastezce Boží abudou zabiti či zvítězí, těm dáme odměnu nesmírnou.

Vůdcem tohoto oddílu byl Jahja-paša-Oglu bej Báli, pán bělehradsko-smeredevského sandžaku. Sním byl rovněž jeho bratr bej Mehmed, to je můj děda, abyl tu iMehmedův syn Jusúf, zpola ještě dítě, ale už měl meč. Já, Ísa, jsem synem Jusúfa.

Abyli tu všichni muži zrodiny, byl tu také syn beje Báliho, pětadvacetiletý Derviš, který se mi omnoho let později stal otcem místo mého otce, když si pro Jusúfa přišel ten, kdo přeruší radosti, rozváže přísahy arozdělí spojené.

Sejfi viděl, jak bej Báli skládá hold Padišáhovi. Činil, jak se patří: když se přibližoval kjeho trůnu, nedíval se pánu světa doočí, ani nevykračoval jako dvorní pašové, vezírové, úředníci aostatní otroci, nýbrž se pohyboval jako vlk vesvém teritoriu. Byl silný, neohrabaný asvobodný. Byl to člověk, najehož šachovnici byly figurkami páteřní obratle azuby avjehož lampě hořelo sádlo pohanů.

Bělehrad

Tehdy se Ludvík, maďarský král, odzvědů dozvěděl, jaké vojsko proudí kjeho zemi, ato ho zcela roztrpčilo, veškerý jeho klid aveselost byly tytam, nechal svolat své beje avezíry, avšak vjeskyních jejich srdcí se místo lvího řevu statečnosti ozývalo jen myší pištění útrap — tak to píše dějepisec Kemalpašazade; přesto nezvolili cestu poslušnosti, ale splánem odporu avzpoury se tvrdošíjnýma rukama chytali lemu šatů neposlušnosti. Král Ludvík chtěl najmout žoldnéře, ale neměl peníze. Vyslal posla kFuggerům doAugsburgu, aby mu nějaké peníze půjčili.

„Kolik peněz král Ludvík potřebuje?“ zeptal se starý Jakob Fugger.

„Dvě stě padesát tisíc guldenů.“

„Nic nedám.“

„Proč vzácný pán nedá?“

„Protože mi král Ludvík sebral nájem svých měděných azlatých dolů. Já mu říkal, aby mi jej nechal, ale on mi ho vzal, ikdyž jsem mu říkal, aby mi jej nebral, že to špatně dopadne. On mi jej ale odebral.“

Takže Ludvík odstarého lakoty nic nedostal aislámské vojsko se dalo dopohybu. Postupovalo údolím Moravy odNiše nasever kDunaji, pochodovalo každý den, zajedenáct dnů dosáhlo Dunaje, který je desetkrát širší než Nil ajehož dno se opírá okameny podstavce světa, anadruhé straně tohoto toku už byl pánem Satan.

Vmístě, kde se setkává tok Dunaje se Sávou, stojí město Bělehrad shradem, jehož hradby sahají donebe. Tehdy to byla poslední bašta vzdělaného světa, strážní věž lidstva, protože izatěmito velkými řekami žili zaostalí lidé, jejichž mysl byla zahalena tmou ajejichž život byl čistým utrpením, neboť si tam ďáblové kutáleli shorami, zemi rozrývali draci, kteří chrlili oheň avčerném dýmu zápasili skřesťanskými bohy, jež si ubozí Maďaři vyřezávali zkamene aze dřeva, aby je osvobodili odpříšer aďáblů kutálejících hory. Čím více se zhoršoval jejich osud, tím více těchto model zhotovovali, ale tím se všechno ještě zhoršilo, protože itito malovaní bozi ze dřeva akamene byli sami příšerami. Bojovníci trestající ďaury museli tento pekelný zmatek krotit vhezkém Bělehradě celé roky abyli toho zázračným způsobem schopni, protože pravověrný bej Báli je řídil nejen silnou rukou, ale ichytře, aproto seslal Alláh natento kraj požehnání: všude se rozprostíraly zahrady aparky, jejichž krása naplňuje člověka radostí, naúrodných polích zaměstem rostla pšenice, nalukách se rozléhaly zvonce stád.

Súžasem jsem Sejfimu naslouchal; pohladil mě ařekl, že tady, uBělehradu, vztyčil Sulejman Veliký tug se sedmi koňskými ohony astany oddílů pokryly celou rovinu, jako když zaletního večera rozpráší měsíc stříbrný prach poobloze.

To byl sandžak mých dědů. Mehmed byl mým pokrevním ajeho bratr Báli mým nevlastním dědou.

Moji dědové nechali stlouct první most přes Sávu ještě předtím, než jeli naproti Padišáhovi doNiše anyní přes něj jako první dunivě klusal sám Báli se svým vojskem, aby obhlédl hrady nepřítele. Následoval ho paša Ibrahim srumelijskou armádou advěma tisíci janičářů spuškami, dále bej Chosrev, pán bosenského sandžaku, potom hlavní vojsko sVelkým Sultánem, anakonec hrdinský paša Behram sanatolskou jízdou. Tento kraj se nazýval Srem, apřesto, že sem mohly vtrhnout stejně tak pohanské hordy jako vojáci víry, nevypadal jako pohraniční oblast říše Zla, neboť jeho louky se zelenaly avoněly barevnými květinami. Poučení: Ičerná ovce dává bílé mléko.

Sulejman, hrdost známého světa, ajeho pašové už jeli nakoních vbojovém odění mezi bíle oblečenými tělesnými strážci aulúfedžiji se zelenou vlajkou.

Petrovaradín

Potom už armáda postupovala podél Dunaje povojenské cestě, kterou odpradávných časů používali bojovníci, kupci, kouzelníci anejrůznější kočovné národy; římští sultáni zní pak udělali pevnou ahladkou kamennou cestu, navíc tak dokonalou, že ji mohla používat ještě iislámská vojska. Šťastný lid se vrytmu znějících trumpet abubnů valil vpřed, vazalská ažoldnéřská jízda, naverbovaní, dobrovolní advorní pěšáci, stejně jako se valil dolů najih tiše plynoucí Dunaj ananěm opět vopačném směru, nahoru, osm set lodí.

Sejfi nejezdil rád nakoni, apřesto se odhlučných kolon občas vzdálil tak daleko, že vypadaly jen jako tiše se pohybující pestré stužky vrozechvělém vzduchu léta. Zřeky vystupovala vůně, kterou dosud nikdy necítil.

Třetího dne měsíce šawwalu, podle křesťanského kalendáře 13. července, se dostali kprvnímu uherskému hradu. Byl to pevný avelký hrad — Petrovaradín. Sejfi slyšel střelbu zděl, když se osmanské čluny střetly smaďarskými loděmi azahnaly je odhradu, aby tam nemohly dopravit zásoby; tehdy už paša Ibrahim nasouši všechno obklíčil apřipravoval se naobléhání, protože pohanská banda, která uprchla dohradu, se neklonila kposlušnosti aveškerý dobrý úmysl kmíru byl marný; vzdorovali ipopříchodu Padišáha Sulejmana, takže velkovezír nechal vykopat příkopy kobléhání, postavit koše se zeminou, zlodí bylo třeba svelkou námahou vytáhnout těžká děla aaga lagumdžijů, minérů, musel vyznačit útočné body.

Prvního večera obléhání přijel posel zIstanbulu. Vezírové právě podávali vevelkém stanu hlášení oobléhacích akcích, opohybu Maďarů nadruhé straně aokrmivu, vdáli, nahradbách, bouchaly arkebuzy obránců, aby zastřelili co nejvíce vojáků, asapů, plnících koše zeminou, než se zcela setmí, anedaleko, směrem kprvní linii, zarachotily vozy dělostřelectva, když dostanu vpustili čauše. Padišáhovi se nejprve ulevilo, když se dozvěděl, že nepíše místodržitel hlavního města, protože kdyby psal on, mohlo by to také znamenat, že vIstanbulu nebo vAnatolii vylezla ven příšera vzpoury nebo byla některá vzdálená država napadena zvenčí. Když se však ukázalo, že dopis pochází zHarému, zjeho soukromých obývacích prostor, byl velmi překvapen. Něco takového se ještě nestalo. Dopis pánu světa psala Roxelana. Jeho polská otrokyně. VSerailu říkali Roxelaně Hürrem, smějící se, neboť se její smích perlivě rozléhal povšech místnostech jako potoky vzahradách Iremu poparcích Spásy. Pravda, tento smích neznamenal vždy jen něco dobrého — moc Hürrem neustále narůstala, jako kdyby byla manželkou, ato, jak se svým pánem zacházela, vzbuzovalo hrůzu. Atento vliv byl stále větší, takže poslední dobou už zneklidňoval iIbrahima.

Svatý král vzdělaného světa nechápavě hleděl na umně zdobený papír, protože tohle bylo dosud něco bezpříkladného. Otrokyně vzkazuje doválky, sultánovi. Sulejman četl, akdyž zbledl, začali pašové skvoucí mysli uvažovat otom, zda by nebylo lepší vést útok proti Petrovaradínu spíš hned abez dělostřelecké přípravy, nebo rychle pomoct zpoceným asapům ajaničářům kopajícím zemi; akdyž potom začal Padišáh rudnout, krčili se, aby byli co nejmenší, ale nebylo úniku, odejít bez povolení by znamenalo ještě větší riziko než zůstat.

„UAlláha! Kousla ji!“ chroptěl Padišáh (buď požehnán!).

Pašové tiše čekali.

„Píše, že ji kousla. Že… že ji kousla!“

Paša Ajas, třetí vezír, hlasitě polknul.

„Že Mahidevran kousla Hürrem!“

Sultán vyskočil amávaje dopisem začal pobíhat, poskakující světlo svíček zmedového vosku vrhalo nastanové plochy obrazy takových hrůzostrašných džinů, že Sejfi byl nucen zajíkavě odříkat začátek modlitby AlFátiha. Zatím začaly osmanské dělové čluny zDunaje ostřelovat hrad.

„Kousla ji! Kousla ji! Kousla ji! Kousla ji! Kousla ji! Kousla ji!“ řval dozad nazemi ležícímu čaušovi. „Poprvní modlitbě se vydáš nazpět, ale tryskem, rozuměls? Hlavnímu eunuchovi vSerailu řekneš, aby Hürrem nechal přestěhovat doKháné uRůžové besídky! Ne! Tam by byla Mahidevran příliš blízko. Ať ji sám hlavní eunuch přestěhuje domého galatského paláce, vedle domů Fuggerů aBégogluových, aať uní zůstane celou dobu. Ne! Hürrem Grittiho nenávidí, tam ne! Ať tam přestěhuje Mahidevran. Hürrem zůstane vSerailu. Já pak zjednám pořádek, jen co se vrátím! Že neudeří Alláhovy křivolaké blesky ze čtvrtého nebe! Že si zakrslí máridové nekopají shorou Ararat! Tady dělové koule roztrhávají těla pravověrných atyhle se tam kousají! Ale můj malý syn Mustafa zůstane vSerailu! Jeho matka půjde sama! Rozuměl jsi? Mahidevran půjde doGalaty sama. Prokletá! Že ji kousla! Prokletí! Prokletí! Prokletí!“

Tehdy, vposledních paprscích soumraku, zabafalo první velké dělo báljemez, potom další adalší, druhý den od polední modlitby pak rozbíjelo hradby sto padesátobléhacích děl, topčijové pracovali ivnoci při světle smolných pochodní, které byly podle předpisů vysoké tři lokte azabodnuté dozemě vevzdálenosti deseti loket oddělových košů; vedne naopak trhaly koše střely zhradu, asapové pletli nové, zlodí nosili střelný prach, zatímco se dúagové modlili podle dělostřeleckého řádu, aby střelný prach nevybuchl předčasně, alagumdžijové se celý den provrtávali zemí jako krtci, tunely pohlcovaly trámy kvýztuži, vojáci se střídali apracovali ivnoci, během toho odrazili křesťanští satani dokonce dva útoky, ale minéři rozsekali čakany zadvanáct dnů podloží hradeb, dva dny tam dole otesávali půl lokte široké nosné trámy, které praskaly pod tíhou zdí, když se pod ně podkopali apři světle olejových lamp, přikrytých drahým skleněným stínidlem aposazených dokádě svodou, nosili dojam střelný prach. Poté se 17. dne měsíce šawwalu těžké věže Petrovaradínu nadzdvihly arozsypaly se jako rozfoukané seno.

Stožár moci

Vojáci svaté armády zbourali tábor uzačouzených hradeb, lagumdžijové zasypali jámy, řada těžkých děl se dala spředními strážemi rumelijské armády dopohybu směrem kdalšímu hradu; byl jmenován dizdar Petrovaradína, který ještě dopoledne začal sopravnými pracemi. Zbylí obránci vydali hrad asami se vzdali namilost anemilost, soupis jejich hříchů byl přeškrtnut perem odpuštění ajejich velitel dostal odPadišáha darem slavnostní úbor. Neboť jak je psáno ve40. verši súry 42:

Aodměnou zašpatné je jen špatnost podobná. Ten, kdo odpouští aonápravu se snaží, toho odměna je uBoha, jenž věru nespravedlivé nemiluje.

Padišáh apaša Ibrahim jedli popolední modlitbě zirbadže vedvou naklidnějším místě, blízko břehu velké řeky. Až teď měli kvůli zmatku při organizaci další cesty ten den trochu klidu. Nad loukou se pohupovaly vážky od vody.

Nedaleko, schován vrákosí, zvracel Sejfi, protože dosud ještě neviděl mrtvého člověka, jenže předchozího dne padalo vkartáčové palbě kzemi najednou tolik osmanských vojáků jdoucích doútoku atolik se jich zřítilo mezi ostrou kamennou suť, když šplhali posutinách zdí zničených minami abyli sraženi mečem pohanů vdrátěných košilích, že mu ještě další den bylo ztohoto otřesu pořád špatně. Pohřbívali mrtvé aSejfi viděl mučedníky; jejich turban se ztratil aznosítek visela jejich dávno nestříhaná hlava.

Bíle odění tělesní strážci sultána se dívali, jak Sejfi vylézá zrákosí, naokamžik tam mezi jídlem pohlédli isultán avelkovezír.

„Ale můj dobrý Padišáhu! Neposlouchej vždycky Hürrem! Vždyť Mahidevran je tvoje manželka, ona ti jako první porodila syna atento tvůj syn, Mustafa, je dědicem trůnu. Jistě že Hürrem chce, abys Mustafu ijeho matku začal nenávidět atvým nástupcem se stal její syn Selim. Avyužívá toho, že ji miluješ. Jenže není snad taková láska jako podlý džin, který běhá ponašich zádech tak, jak ho ženy popotahují?“ Ibrahim namočil kousek masa dokmínovo-olivové omáčky; pokusil se využít toho, že se vzdálen kouzlu Hürrem mohl opět dostat blíž kSulejmanovi. „Nakonec to ještě špatně dopadne. Připomeň si Samsonův příběh zžidovské Bible!“

„Já nemám dlouhé vlasy, Ibrahime, jako Samson anejsem blázen. Když je to moje manželka, tak je to moje manželka. Ale itak mám Hürrem raději, ať si muftíové reptají, jak chtějí. Proto je ještě můj syn Mustafa nástupcem trůnu, ikdyž nespím každou noc sjeho matkou.“

„UAlláha, můj Padišáhu, Hürrem se nesmíří stím, že dědicem není malý Selim. Nesmíří.“

„Apřece nekouše ona, ale Mahidevran!“

„Hürrem je prohnaná, můj sultáne! Nech mě zabít, ale musíš to vědět! Dráždí Mahidevran tisícero způsoby, ata ztoho div nezešílí. Divíš se, že ji potom kousne?! AMahidevran navíc neumí psát. Kdo by zani mohl dopis napsat, když vSerailu mají Hürrem všichni rádi? Ještě štěstí, můj sultáne, že tvoje matka, vznešená Hafsa — ať jí Alláh požehná! — vždycky Mahidevran ochrání.“

„Vezíre mým vezírů! Já také nemluvím dotoho, kolik afrických čarodějnic věřících vmágy máš vesvém domě. Ajak snimi smilníš.“

„Ale voda zlouže mlýn neroztočí, můj kalife! Já jsem jen bídný červ vzelinářské zahradě Boha, avšak ty jsi před lidem svatá vlajka se zlatými písmeny Boha. Ty si vesvětě můžeš dovolit všechno! Jen vesvém domě si nemůžeš všechno dovolit! Protože tě sleduje každý pravověrný! Avědí, že první není Hürrem, ale Mahidevran, tvá manželka. Kde je tu slušnost?! Hürrem není než tvá otrokyně souložnice.“

„Zatím, Ibrahime, zatím,“ aSulejman políbil cejna čerstvě upečeného narozmarýnu.

„Ty si tedy chceš vzít Hürrem zamanželku, můj kalife? Ale vždyť je to polská frengijská otrokyně!“

„Přijala islám. Obrátila se. Stouhle frengijskou maďarskou rybou opatrně, Ibrahime! Je plná kůstek apichlavá jako koželužský kartáč. Když si člověk nedá pozor, ty kůstky ho udusí.“

„Ale Padišáhu, dotebe budou píchat mullové amuftíové jako ovádi dolva! Lid bude nadávat. Abude mít pravdu! Protože co říká 52. verš 33. súry Svatého Učení?!

Anení ti dovoleno potomto, aby sis vzal jiné ženy, ani abys je vyměňoval zamanželky jiné, ikdyby se ti líbila krása jejich…“

„Příteli, ty mě považuješ zahlupáka. Jak končí tento verš?! Takto:

… kromě těch, jichž zmocnila se pravice tvá. ABůh na věci všechny dozírá.“

„Dobrá, zamanželku si ji tedy vzít můžeš, ale budou se hádat arafat, můj Padišáhu, že nebudeš mít odjejich pletichaření pokoj.“

„To nesnesu.“

„Poučení? Jaké je ztoho poučení?“

„No jaké?“ zeptal se Sulejman.

Ibrahim vyndal zčínského porcelánového hrnečku hrst mandlí namočených veskořicovém palmovém medu, nacpal si je dopusy aolizoval si ulepené prsty: „Kjednomu kůlu dva koně neuvazuj!“

Smáli se.

Mezitím bledý avyčerpaný Sejfi viděl, jak se malé rybky táhnou kbřehu, nechají se vykuchat zakřivenými noži tělesných strážců, obalit vrozmarýnovém, česnekovém aolivovém nálevu, napíchnout narožeň Naděje Světa ajejího velkovezíra apoložit nařeřavé uhlíky.

Před Drávou

OdPetrovaradínu se vevzdálenosti jednoho konaku nachází hrad Ilok. Jeden konak znamená délku jednodenní cesty, dobrý efendi. Ilok bránili žoldnéři, které proti pravé víře najal pán ďaurských mullů, papež. On však nesídlil vevilajetu Uhry, nýbrž vŘímě.

Hrad ostřelovali zDunaje ize souše osm dní, vedne vnoci; topčijové se usto padesáti děl střídali, vezdech byly zatím jen malé praskliny, ale frengijští obránci to dál nevydrželi, protože mezi propadajícími se střechami, hvízdavě létajícími koulemi aúlomky kamenů nemohli ani spát, ani si odpočinout. Nejdříve tedy volali zhradu apotom poslali své velitele kpašovi Ibrahimovi, akdyž viděli, že se jim nic nestane, vyšli zhradu, aby vzdali hold Padišáhovi (nechť má vněm Alláh své zalíbení!), Padišáh je vzal namilost, soupis jejich hříchů byl perem odpuštění přeškrtnut, Velký Sulejman obdaroval jejich velitele slavnostním úborem aIlok připojil kBohem chráněné říši.

Tak se přibližovali knitru země. Padišáh zakázal, aby lehká jízda, Tataři aakindžijové rabovali avypalovali vesnice, akposlušným ďaurům se choval milosrdně. Tehdy ještě nikdo sjistotou nevěděl, kterým směrem poručí tygrům války pokračovat.

„Aproč to zakázal?“ přerušil jsem ho.

„Padišáh?“ zeptal se Sejfi. „Co proč zakázal?“

„No to, aby nevypalovali pohany? Vždyť jsou to bezbožníci!“

„Protože se, Íso, už tehdy rozhodl, že tuto državu připojí kŘíši. Proč by tedy nechal hubit vlastní rolníky? Ti živili armádu. Anaší povinností je raju bránit, ikdyž jsou to bezvěrci. Íso, chlapče, zapamatuj si, Říši sbezvěrectvím je možné řídit, ale nikoli snespravedlností,“ řekl Sejfi apokračoval.

OdOsijeku až kDrávě stály jen malé hrady, ale jejich stráže nečekaly nabouřný mrak svatého tažení auprchly nebo se vzdaly předním hlídkám. Dráva byla poslední řekou, která chránila Uhry odjihu, anebylo snadné se přes ni dostat, protože živí kolem sebe tak vydatný močálovitý svět, že by vněm beze stopy zmizela ikavkazská hora. Přejít nadruhou stranu je možné uOsijeku.

Toto večera, když doputovali doOsijeku, sešel se Pán Světa spaši abeji, aby rozhodli jak dál. Vradě všichni věděli, že pevně zakořeněný strom bezvěrectví je třeba vytrhnout uměsta Vídně, kde sídlí Ferdinand, jenže Vídeň byla moc daleko, ale průzkumníci, vyzvědači ikřesťanští zajatci — ti všichni — říkali, že král Ludvík vyjel zhradu Budína, zvýchodu že se blíží smohutnou armádou sedmihradský vajda Jan Zápolský aodzápadu pak Kryštof Frangepan, bej chorvatských psů. Vyšlo také najevo, že poblíž, zaDrávou, je pouze arcikněz Maďarů, Pauli Tumor sněkolika sty lidí. Sejfi slyšel, jak se Sulejman Veliký zeptal mého dědy, beje Báliho: „Tak tedy, boje znalí gázijové, zeptejme se Jahja-paši-Oglu Báliho, neboť on zná tento kraj nejlépe ajeho lidé se právě vrátili zdruhé strany řeky.“

„Musíme vyrazit teď, musíme vyrazit teď, králi králů!“ tahal si Báli neklidně knír. „Teď je ten pravý okamžik, výsosti!“

Nastalo ticho. Pašové zvyklí naetiketu měli oBáliho trochu strach, protože se neslušelo chovat se veřejně ksultánovi takto nevázaně. Sulejman přimhouřil oči amatně se usmál.

„Hrdinský beji Báli. Když se teď vydáme nadruhou stranu, dostane se naše vojsko dosamého prostředku močálu. Cesty jsou tam úzké, řady vojáků budou dlouhé, budeme roztroušeni, budeme se trápit namalých stezkách anebudeme mít možnost zajistit postranní obranu. Bude to horší, než tomu bylo vhorách. Kvůli dělům avozům snářadím se ztohoto bahna budeme dostávat jen velmi pomalu. Abudou-li tam nanás čekat dřív, než rozvineme naše řady, tak… tak bude, můj přítelíčku, tažení ukonce amůžeme se vrátit domů. Pokud to bude možné. Atehdy ti nechám pro tvoji špatnou radu srazit hlavu…, nenechám, protože jsi askeri ajá nemůžu prolévat tvoji krev. Nechám tě uškrtit.“

„Není síly anení moci, jen uvznešeného amajestátního Boha!“ řekl Báli apolíbil zemi. „Jsem tvým sluhou, Kalife! Ale přesto říkám, že teď je ten správný čas. KPaulimu Tumorovi se vtěchto dnech připojí oddíl pětikostelského biskupa. Aještě přijde několik set jezdců zPetrovaradína, které platí mniši paktující se Satanem, avšak nadruhém břehu není velká armáda. Zatím. Já půjdu napřed, můj sultáne, zaženu Pauliho Tumora abudu vás krýt, dokud nepřejdete močál. Král Ludvík je shlavní armádou uTolny, nestihnou sem dojít, nestihnou sem dojít!“

„Ale stihnou,“ vybafl paša Mustafa, druhý vezír.

„Ne, nedojdou sem, uAlláha, protože mají hodně pěšáků, ato jsou Češi aPoláci, odhlavy až kpatě vželeze. Nás by mohla překvapit jen jízda, jenže mezi nimi je hodně šlechtických povstalců, ato je chátra, protože neumí bojovat. Navíc mají velké koně, kteří se veslatinách těžko pohybují.“

„Co je to ten šlechtický povstalec?“ zeptal se paša Ajas.

„Askeri. Ale zamoc nestojí. Někteří znich ještě nebojovali apak je tam několik starců, ti před dvanácti lety vraždili zemědělskou raju uTemešváru, když se rolníci vzbouřili proti nim. Nenávidí se mezi sebou, krále Ludvíka se nebojí, hádají se anikoho neposlouchají,“ odpověděl Báli azabil natváři komára, který se mezi mušelínovými závěsy dostal nějak dovnitř.

„Kde se dá nejblíž přejít směrem nazápad?“

„Dva konaky odtud, ó, Kalife, ale vtakovém močálu jsou to pro tuto mohutnou armádu spíše čtyři konaky. Navíc nám tam stojí vcestě Valpo. Ato je pevný hrad! Přejděme tady!“

„Co si otom myslí serdar?“ pohlédl vznešený Sulejman naIbrahima.

Moudrý Ibrahim by byl raději, kdyby se ho neptali. Jeho skutečným světem byly dvorní intriky atučné obchodní transakce, také díky nim se stal serdarem. Cokoli tu řekne, bude nebezpečné. Uprostřed léta se nazpět vydat nemohou, to by se vojsko toužící poboji vzbouřilo— akČervenému jablku, kbohatému Západu, vede cesta před Budín. Když půjdou směrem nazápad dál pojižním břehu, vyčerpají se azničí vmočálech mezi nepřátelskými hrady. Když přejdou tady, život jim ztíží zběsilý Pauli Tumor — aco je nejhorší, vrhne se naně nepřátelská hlavní armáda. Plivnu-li nahoru, knír, plivnu-li dolů, vousy! Jenže něco přece jen musel říct.

„Cháne chánů! Král Ludvík povolal české vojáky, protože je ičeským králem, ale mnoho jich ještě nepřijelo. Dotábora jsou nacestě oddíly odevšad. Vojsko bude vtáboře přibývat každým dnem. Zatím ještě není velké.“

„Tak proč Ludvík nečekal scestou, když ještě nejsou všichni pohromadě?“

„Protože zmatkuje vesvé nevědomosti ajeho poradci se hádají, veličenstvo. Pes, který cítí svoji zkázu, kálí na zeď džámi. Ani Ludvík nedokázal čekat. Neměl trpělivost, proto přijel sem zatebou. Kdyby byl zůstal naBudíně, než shromáždí všechny síly, potom ano! Potom by to bylo špatné. Anebo právě naopak, vyjel by dřív, jel by mnohem rychleji, byl by naprotějším břehu Drávy anám by nedovolil přejít! Ale takhle? Kčemu je to pro něho takhle dobré, když neuháněl až sem kDrávě zanámi? Když nenasedneš nakoně, nepohybuj nohama!“

„Padišáhu, velkovezír mluví pravdu,“ řekl bratr Báliho, můj pokrevní děda Mehmed. „Kdyby byl měl Ludvík rozum, už teď by byl naprotějším břehu, třeba jen smalým vojskem. Řeka znásobí vojenskou sílu desetkrát. Nyní je tu jen Pauli Tumor. Všichni jeho vojáci chrlí oheň, jsou to zběsilí ďáblové, ale je jich málo.“

Zvenku bylo slyšet nějakou slovní půtku; aga osobních strážců se sněkým přel, potom se nadzvedl závěs adovnitř vtrhl zcela promáčený arozzuřeně vyhlížející spahi apadl před Padišáhem nakoberec. Ibrahim se vylekaně díval nablátem postříkané jemné arabesky. Spahi byl vojvoda Kurd, bělehradský hodnostář beje Báliho. Turban měl špinavý azakrvácený, oblečení potrhané amokré. Bej Báli ho předešlého dne poslal se dvěma sty jezdci nadruhý břeh, teď se přeplavil zpět. Sulejman mu rychle pokynul, aby už promluvil.

„Padišáhu pravověrných! Satanova armáda je uBáty. Teď rozbíjejí tábor.“

„Potom je příliš pozdě,“ odsekl paša Ajas, „porazí nás vmočálu.“

„Tady nepřecházejme, můj kalife!“ řekl pomalu ipaša Mustafa, „dojdou sem!“

Sulejman (nechť ho ovívá mír apožehnání!) vyskočil.

„Ibrahime, dej postavit most!“

„Slyším ajsem poslušen, Padišáhu. Ráno…“

„Teď! Emírové pravověrných, sejmu tíži zvašich ramen. Ať nás tam čeká cokoli, nejste toho příčinou. Rozhoduji já. Přejdeme zde. Vyhlaste, aby naprotějším břehu nikdo nepostupoval dál ani se nerozptyloval dovesnic, ani nevyhledával boj. Kdo se vzdálí, zemře. Bismilláh!“

Vzemi prokletí

Atak tomu také bylo. Neboť kdo se vydal bez dovolení naprůzkum, toho buďto posekali Maďaři mezi vesnicemi tohoto bažinatého kraje, nebo ho nechali popravit pašové, když se vrátil.

Vnoci dívánu se zlodí vykládaly řetězy, ocelové skoby, lana anářadí, ráno pak začali sapéři stavět naobou březích proti sobě předmostí, mezitím pěšáci káceli stromy aserdar cválal celý den vdešti sem atam mezi sapéry klouzajícími vbahně abrodícími se vodou. Zadva dny začali nanapnutých řetězech alanech spojovat lodě ksobě, pokládat naně příčně trámy ačtvrtý den byl most hotový. Stál pevně, ale — ó, uAlláha! — byl tři sta loket dlouhý ajen dva lokte široký! Ctěný čtenáři! Vždyť jeden loket není víc než jeden krok! Přes tento dlouhý aúzký most musely přejít tisíce tisíců lidí, koní avelbloudů, ale dělostřelecké vozy snáčiním avětší děla se naněj nevešly, ty museli vozatajové arabadžijové naložit nalodě, atak je přepravit. Dva pěšáci se vešli vedle sebe, ale jezdci azvířata snákladem mohli jít jen pojednom.

Akdoví, kdy naně udeří strašlivý Pauli Tumor. Vězte, že tento člověk byl uMaďarů arcimullou ajest příšerně silným kouzelníkem. Při útoku naPetrovaradín ho vojáci viděli nadruhém břehu Dunaje, jeho kůň se vzpíral dvakrát tak vysoko než ostatní koně, vnoci mu vočních důlcích svítily uhlíky ananěm se vsedle tyčil jezdec včerném brnění, potřásal rozcuchanými vousy, které splývaly snaježenou koňskou hřívou, apřitom hřímal kletby namuslimskou armádu. Vyvolal nejmocnější džiny, ti přelétli přes vodu jako kouř aběhem okamžiku postavili pobořené hradby. Ze země vyskakovali příšerně vyhlížející ifritové asměrem kútočícím muslimským bojovníkům se oháněli ohnivými handžáry. Před nimi nás Alláh ochraňuj!

Když padl Petrovaradín, objevil se tento mág uIloku ajeho zločinečtí vojáci se skrývali vmokřadech. Samotného Pauliho Tumora viděl Sejfi odcválat poprotějším břehu, když byl vydán rozkaz kpostavení mostu. Jezdec se smál hlubokým hlasem, nato zarachotilo nebe anatábor se vylil takový proud, jako kdyby se natisíci místech protrhla přehrada zadržující nebeské vody.

Most byl tedy postaven 11. dne měsíce dzulkadah, deset dní před velkou bitvou. Spěchající vojsko jej přecházelo tři dni atři noci. Nadruhém břehu už vojvoda Kurd obhlížel cesty, neustále se dostával dostřetu se zatvrzelými Maďary, kteří co chvíli rozprašovali jeho oddíl, ale on se vždycky zboje vrátil apak opět postupoval dopředu, zaním jel slehkou jízdou bej Báli, potom bej Chosrev, dále celé rumelijské vojsko se serdarem Ibrahimem, zanimi Padišáh stělesnými strážci advorní jízdou, snimi topčijové ajaničáři, pak paša Behram sanatolskou jízdou, dále zavazadla, kupci, zloději, dobrodruzi, řemeslníci, mniši, tisíce tisíců pravověrných ipohanů. Když přešla celá armáda, nechal Padišáh most zapálit. Nebylo cesty zpět.

Proud bojovníků zavíru se valil vpřed, ale Pauli Tumor tu atam napadal přední stráže azase se stahoval zpět, amezi tím jim ztrpčoval život hanebnými lstmi. Ve dne posílal navelbloudy ovády velké jak vlašský ořech avnoci komáry velikosti lískového ořechu, aby se vrhali do močálu astrhávali ssebou ijejich honce abyli tak bažinou pohlceni isdělovými koulemi vzavazadlech. Seslal nakrajinu takovou mlhu, že průzkumníci zabloudili avojsko se muselo zastavit. Sejfi viděl, jak se vnoci zmočálů vynořují máridové vpodobě modrého plamene akekomu se přiblížili, toho druhý den už nenašli. Slavná armáda zápasila srozvráceností, kolony se rozpadaly na jednotlivá vlákna aprotahovaly se donekonečné dálky, ale žádné kouzlo je nedokázalo zastavit.

Mezitím přijel král Ludvík kMoháči atam se utábořil. Velké skupiny maďarské jízdy se dennodenně střetávaly sosmanskými předními strážemi, ale on se shlavními silami nehnul zmísta. Tento nešťastný král byl ještě mladý aSejfi říkal, že se pro svůj smutný osud narodil polským předkům. Jako sirotek byl ponechán mezi lstivými beji sám sobě, zamanželku měl Němku, sestru podlého Ferdinanda, atato manželka se svými poběhlickými německými společnicemi pěstovala démona necudnosti. Tyto Němky naLudvíkově hradě smilnily se zvrhlými královskými vojáky tančícími vženských papučích ašatech.

Ubohý Ludvík neviděl než svůj palác; tuto báseň napsal maďarský básník, když slyšel, jaký rozkaz nechal před odjezdem doválky svému hofmistrovi:

Svojskem sultána, když jel doboje,

vydal svůj rozkaz vdobrém Budíně:

„Opatruj psíky, jemně, šetrně,

koupel ať mají dvakrát dotýdne.“

Přijel, aby obchodoval snejvětším gázim, se Sulejmanem, nabitevním tržišti.

Sejfi aďauři

Sulejman Veliký (ať ho ovívá mír Boha!) překročil poslední překážku, močály uKarašici, anechal rozbít tábor. On sám byl načtvrt konaku odnepřítele, azatímco přední část armády už bojovala, postávalo anatolské vojsko ještě nabřehu Karašici atisíce vozů avelbloudů zůstávaly vmočálech daleko pozadu. Trápil je hmyz, déšť, pára, mnozí hladověli, protože náklad byl daleko zanimi aani zlodí naDunaji nebylo možné dostat další zásoby. Vydávali se dobažin hledat ptačí vejce, pokoušeli se rybařit nebo odvychytralých obchodníků kupovali zašest až osm akče nestydatě předražený chléb.

Sejfiho mistr, hlavní písař, musel zapisovat všechno, co viděl aslyšel, amocný sultán si tyto spisy, když měl možnost, prohlížel. Přitom písaři říkal, co má opravit, co vynechat nebo co naopak přidat. Sejfi mohl být uvšeho, aby slyšel, viděl, učil se, ale Padišáh měl jednou jiný nápad.

„Sejfi, pojedeš kvojvodovi Kurdovi! Poroučím, aby dnes nevyhledával boj, ale vydal se nazápad apokud může, aby získal zajatce akrmivo.“

„Slyším ajsem poslušen, Padišáhu!“

„Atebe ať vezme ssebou. Aty mi tam všechno zapíšeš.“

Sejfi uháněl nasever, aby vtáboře beje Báliho vyhledal vojvodu neustále připraveného kprůzkumné výpravě, akdyž ho našel, oznámil mu rozkaz. Kurd si políbil prsty, potom je zvedl kčelu apěti svým lidem přikázal, aby se od chlapce nevzdalovali. Byli to křesťanští srbští bojovníci vmodrých kalhotách, vkrátkém vybledlém dolmanu, nahrubém koženém opasku měli zavěšený meč, toulec aluk. Nabídli Sejfimu placku smedem — maso si odnich nevzal, protože nevěděl, zda není odnečistého zvířete. Jejich jazyku nerozuměl.

„Pryč odtud! Nakoně!“

„ZaJežíšeee!“

Ponaučení: Kočka překazí myším plány.

Pauli Tumor

Astvořili jsme věru pro peklo množství džinů ilidí…

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se osmanským jazykem ďaurský bej.

„Sejfi.“

„Kdo je tvým pánem?“

„Vím. Máš hlad?“