Povídková kniha Alice je trochu jiná než předcházející dva tituly Judith Hermannové. Ohledává nejzazší bod — smrt. Pět úmrtí pěti mužů. Pozvolných i náhlých, čekaných i nečekaných. Provázaných na různý způsob. A ohledává rovněž, co zbude po smrti. Jak se dá se smrtí sžít. Jak žít se smrtí druhého v sobě. Hermannová tu poprvé uvažuje nad tím, co bude. Poprvé překračuje temný kruh melancholie. A v podtextu pak otvírá dvě témata, která do jisté míry tvarují dnešek: všeobecná pasivita občanské společnosti plus odumírání mužského principu.

Větrné mlýny

Alice

Judith Hermannová

The publication of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut.

Kniha vyšla díky podpoře Česko-německého fondu budoucnosti.

Z němčiny přeložila Tereza Semotamová

I Micha

II Conrad 45

III Richard

IV Malte

V Raymond

Doslov

Alice

Judith Hermannová

Z německého originálu Alice,

vydaného nakladatelstvím S. Fischer

ve Frankfurtu nad Mohanem v roce 2009,

přeložila Tereza Semotamová

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2013 jako svou 278. tištěnou

a v roce 2015 jako svou 13. elektronickou publikaci

K vydání připravil a doslov napsal Radim Kopáč

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G1

(www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-068-8 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-169-2 (eBook)

I Micha

Jenže Micha neumřel. Ani v noci z pondělí na úterý, ani vnoci zúterý na středu, možná že umře ve středu večer nebo vnoci na čtvrtek. Alice si byla jistá, že někde slyšela, že většina lidí umírá vnoci. Doktoři už nic neříkali, krčili rameny a ukazovali své prázdné, dezinfikované ruce. Nedá se už nic dělat. Je nám líto.

Tak si Alice a Maja sdítětem musely hledat nové ubytování. Nový byt, protože Micha stále neumíral. Tam, kde právě bydlely, to bylo moc malé. Potřebovaly totiž dva pokoje, nejméně, jeden pro Maju adítě a druhý pro Alici, a taky obývák stelevizí, aby bylo kde trávit večery, obstojně vybavenou kuchyň odpovídající potřebám dítěte a koupelnu svanou. Možná zahradu. Výhled z okna, pohled na něco hezkého.

Micha měl na sobě nemocniční košili potištěnou modrými kosočtverci. Byl vyhublý na kost, kostra, jen jeho ruce byly pořád stejné, navíc byly měkké ateplé. Na jeho nočním stolku nestálo nic než láhev minerální vody a hrneček s pítkem. Už ani nepil.

Alice si balila věci do své cestovní tašky. Noční košile, tři trička, tři svetry, jedny kalhoty, spodní prádlo, knížka. Posadila se na proutěnou pohovku mezi polštáře a poslala dítěti po vykachlíčkované desce stolu zelený gumový míček, ve kterém zvonila rolnička. Dítě už umělo stát u nízkého stolku vobýváku, hrdě, oběma rukama se drželo desky stolu. Na míček nereagovalo, řeklo ale několikrát za sebou rozhodným tónem slovo „zajíc“. Zřetelně a srozumitelně. Maja telefonovala s pronajímatelem bytu na druhém konci města. Levnějšího bytu. Tři pokoje. Se zahradou. Pračka taky, ano, samozřejmě. Do nemocnice je to stejně daleko jako zpokoje, co mají tady: umělý zlatý déšť ve váze stojící na poličce obývací stěny, nad televizí zarámovaná fotografie, na které slunce zapadá za prázdnou hladinu jezera. Skládací postel, na které spala Alice, vrohu před obývací stěnou dvojpostel, u okna zastrčená proutěná pohovka. Záclony byly shrnuté na stranu, výhled na parkoviště supermarketu, přijíždějící a odjíždějící auta, lidé, co tlačí vrchovatě naplněné nákupní vozíky. V katolické nemocnici, řekla Maja do sluchátka, můj muž leží v katolické nemocnici; seděla na kraji postele, hlavu podepřenou rukou, tvář odvrácenou stranou. Alice pozorovala její záda. Dítě se teď přece jen rozhodlo pro míček, zvedlo jej a prudce sním zatřáslo, sdůležitým výrazem vtváři naslouchalo rolničce.

Budeme se stěhovat, řekla Alice dítěti. Stěhujeme se jinam. Tam to bude moc pěkný, uvidíš. Je tam vana. Zahrada taky, každé ráno můžeme jít ven. Stromy. Louka. Možná zajíčci, uvidíme, možná nějakého chytíme.

Dítě neodpovědělo. Dívá se na Alici, dlouhý pohled plný tajemného významu. Na bradičce se mu třásla čirá kapka slin. Bylo to Michovo dítě a bylo svému otci velmi podobné.

Tak nějak se přihodilo, že Micha umíral ve Zweibrückenu. Dvojmostí. Dva mosty. Alici to znělo poeticky, byl to ale nesprávný obraz, pro umírajícího totiž existoval, jestli vůbec, už jenom jeden most. Pro koho byl ten druhý? Zweibrücken se tak nějak nabízel; na konci odysey od jedné nemocnice k druhé byla úplně náhodou katolická nemocnice ve městě daleko od domova. Tam Micha umíral. Kdyby na to ještě měl sílu, určitě by si ztoho dělal legraci. Už ale neměl sílu. Měl rakovinu a dostával morfium, už byl skoro na druhém břehu, nebylo ani jisté, jestli ten zvuk, který ze sebe vydal, když Alice seděla u jeho postele a on vložil svoji ruku do její, měl vyjadřovat bolest, nebo souhlas. Některý zlékařů, kteří se už před týdnem stáhli do ústraní, ale ze zdvořilosti ještě postávali na okraji kulis, čas od času přišel a dělal, jako by měřil teplotu či tep. Že Micha umírá, oznámili už před několika dny, ale Micha ještě neumřel. Nadechoval se a vydechoval. Nadechoval se a vydechoval. Nadechoval se a vydechoval. To bylo všechno.

Maja přebalovala dítě na posteli. Dítě bylo překrásné, mělo měkkou a bílou pokožka, na zádech znamínko ve tvaru srdce, vyznamenání. Alice seděla na proutěné pohovce a přihlížela, jak Maja dítě přebaluje, drží mu nožičky levou rukou, pak je za ně opatrně zvedla.

Pojedeme taxíkem, řekla Maja. Objednáš ho, prosím tě? Za deset minut.

Dobře, řekla Alice.

Moc spolu nemluvily. Někdy více, někdy méně, spíš méně, nebylo to nepříjemné. Včera vedle sebe mlčky večeřely a dívaly se, jak dítě jí pizzu. Dlouze. Alice vstala a umyla poslední nádobí, dva hrnky, dva talíře a misku, ze které dítě jedlo vpoledne bílý jogurt skousky banánu. Sbalíš, prosím tě, taky věci, co máme vlednici? řekla Maja. Napomenula dítě, ať zůstane ležet, nehýbej se, už jenom chviličku.

Vlednici byla vajíčka, ryba, rajčata a kousek másla. A taky fenyklový čaj, brambory, jablka a hrušky. Tři láhve piva a jedna láhev vína. Vhrnci na sporáku vyvařené dudlíky a dětská láhev. Alice odmotala dva zářivě žluté pytle na odpadky, byla nepřiměřeně bezradná, ráda by všechno dělala správně.

Potom stál ve dveřích pronajímatel. Neslyšně zaklepal, chtěl se jen podívat, jestli je všechno vpořádku. Alice odpočítala peníze do nastavené ruky a nevěděla, proč by mu měla lhát. Ne, neodjíždíme, stěhujeme se, je to tu přece jen moc malé. Ale jinak je všechno vpořádku, děkujeme. Ne, ještě to potrvá. Ještě to není za námi. Lékaři říkají, že má hodně sil. Pronajímatel se usmál, měl křivý abezmocný úsměv, vypadal docela nešikovně, ale co by měl taky dělat?

A kam se stěhujete?

Na kraj města, zavolá Maja zpostele, kde sedí sdítětem. Na periferii, měla by tam být i zahrada, to bude pro dítě lepší. Ale děkujeme za všechno. Velké díky.

Maja byla sdítětem vZweibrückenu už deset dní. Přiletěla letadlem, dítě letělo poprvé a při vzletu ani přistání nebrečelo. Z Berlína zamluvila ubytování, pronajímateli sdělila, že do Zweibrückenu nejede na dovolenou. Jezdil vůbec někdo do Zweibrückenu na dovolenou? Pronajímatel na to neuměl odpovědět. Pokoj za čtyřicet eur na noc, zlatý déšť a koupelna se sprchou. Když dítě začalo čtvrtého dne na ulici, po které se šlo donemocnice, brečet a nebylo kutišení, zavolala Maja Alici.

Mohla bys přijet, Micha umírá. Určitě ho ještě chceš vidět. Potřebuju někoho, kdo se postará o dítě, už do nemocnice nechce.

Myslíš, že mě Micha chce vidět, zeptala by se ráda Alice. Nemyslíš, že by to na něj mohlo být moc? Ale jak Maja mohla vědět, jestli Micha chce Alici vidět?

Řekla: Copak je sdítětem?

Maja chvíli přemýšlela a pak odpověděla, že dítě už na Michu nereaguje jako na člověka. Už ho ssebou nemůžu brát na nemocniční pokoj. Ale chci být u něj. Rozumíš tomu?

Alice se vydala na cestu hned příští den. Maju sotva znala. Michu znala dobře. Určitě ho chceš ještě jednou vidět — co je to za otázku? Byly časy, kdy si myslela, že pokud už Michovu tvář nikdy nespatří, nebude moct žít. Často mu to říkala. Pokaždé se tomu vlídně zasmál. Ale taky si pomyslela, že Micha umře. Zatímco vlak, ve kterém seděla, projížděl pustou aošklivou krajinou, považovala se za tak důležitou, že se domnívala, že než k němu přijede, Micha umře, protože za ním právě jede.

Přesto se vydala na cestu. Micha neumřel. Ne vdobě, kdy seděla ve vlaku, četla si noviny, usínala, zase se probouzela, pila kávu, jedla kyselé jablko, dívala se zokna, brečela, šla na záchod a dvakrát se rozhodla sednout si jinam. Všechno považovala za znamení a všechno si vykládala špatně. Když dorazila na místo, Maja sdítětem ji vyzvedla, objaly se aMaja řekla, že brečet můžou později. Micha neumřel první noc, když Alice hlídala dítě, zatímco Maja šla za ním do nemocnice, neumřel ani druhou noc, apřed nadcházející třetí nocí se Maja sAlicí rozhodly přestěhovat.

Stály na ulici a čekaly na taxík. Kočárek byl složený. Vedle Aliciny cestovní tašky a Majina kufru pytle sjídlem zlednice. Bezcennosti.

Všechna slova náhle získávala jiný význam. Chodník byl úzký, po silnici svištěla auta, za nimi spršky dešťové vody. Pěšky tu nešel nikdo. Taxík nepřijížděl. Maja držela dítě vnáručí, chvíli je houpala a pak je dala Alici. Alice dítě vzala, bála se, že se dítě bude bránit, ale nebránilo se, jen vypadalo vážně. Vzala je do náruče, trochu je opřela o boky, jak tak člověk dítě drží; blízkost té tvářičky, orámované měkkou růžovou čepičkou sbambulí, ji uváděla do rozpaků. Dítě vonělo dítětem, mlékem a mrkvovou kaší, mělo obrovské modré lesknoucí se oči. Alice ten pohled nevydržela, zadívala se jinam, ulicí nahoru a dolů. Tahle část města. Ulice vedla nad dálnicí, přes park, kde plavaly rozcuchané kačeny v poloslaném rybníčku, a vymřelý střed města až knemocnici; dvacet minut pěšky skočárkem a dítětem. Dítě se učilo chodit, neustále chtělo chodit, ale ne rovně, buď tam, nebo onam. Učilo se chodit. Přes to všechno, aprávě proto. Maja chodila touhle cestou celý týden. Tam. Azase zpátky. Dítě házelo kačenám rozbředlé sušenky. Kačeny téměř nereagovaly. Bylo chladno, polovina října, žádné babí léto. Dítě vAlicině náručí otočilo hlavou a uvidělo, co viděla Alice. Déšť a šedivé domy. Nic, co by se dalo ukazovat.

Možná bych ten taxík měla zavolat ještě jednou, řekla Alice, a Maja nereagovala, což mohlo znamenat, že není nutné jej znovu volat. Alici připadalo, že Maja často mluví tak, že vůbec nic neříká, jasně se vyjadřuje mlčením. Za jiných okolností by Alice možná vůči tomuto mlčení protestovala. Ale Maja byla Michova žena. Měli spolu dítě, a až Micha umře, bude vdovou. To mezi Michou a Alicí už bylo tak dávno, že se sotva dalo mluvit o nějakém právu. Anekdota, jenže, pomyslela si Alice, kdyby se tato anekdota nepřihodila, nebyla by teď vZweibrückenu. Ale to, že jsem tu, nemění nic na tom, že Micha umírá.

U krajnice zastavil taxík. Řidič protáhl obličej, neměl náladu vystoupit zauta, mít mokré boty, dát do kufru všechny ty krámy, kočárek, tašku, pytle sjídlem. Vystoupil. Maja vzala dítě zAliciny náruče a usmála se na taxikáře. Alice si sedla dopředu. Taxikář vzadu nervózně montoval kočárek, aby ho mohl dát do kufru. Maja dítě s úsměvem držela na klíně. Pak se auto rozjelo. Hezké stěrače, hudba z rádia, regionální vysílání, nedůležité žvanění, hlasové znamení, poté ohrané písničky. Dívat se zokna. Rovně po silnici, nad dálnicí, ukazatele a údaje o různých směrech blížících se odboček byly zřetelně čitelné, volání dálek, možnost ze Zweibrückenu zase zmizet. Zmizíme, vypadneme odsud, vezmeme roha; řeč, která tady najednou už neměla platit. Projeli kolem parku, kolem nemocnice, sedm poschodí, vkaždém dvacet oken, třetí zleva všestém poschodí bylo okno pokoje, kde ležel v posteli Micha a nadechoval se, vydechoval, nadechoval se. Dveře jeho pokoje byly pořád otevřené a jeho dech byl tak hlasitý, že jej bylo slyšet hned, jak člověk vystoupil zvýtahu.

Zhrozíš se, až ho uvidíš, řekla Maja, když šla Alice poprvé do nemocnice. Bylo to tak.

Alice ktomu oknu nevzhlédla. Jeli do kopce, pryč ze středu města, jen kousek, potom lesem, pak přijeli na sídliště. Taxikář příšerně kašlal. Číslo dvanáct, řekla Maja ze zadního sedadla. Alice zaplatila, účtenku nechtěla. Řidič vyndal věci z kufru a něco u toho brblal. Poté odjel. Alice a Maja s dítětem stály na ulici a dívaly se na dům; bílá, nízká novostavba se zimní zahradou, kde se na zamlžené sklo tlačily obrovské azalky. Na barevném skle vchodových dveří visela rustikální čarodějnice na koštěti, houpala se a šelestila ve větru. Alice si byla jistá, že ví, jak tu zvoní zvonek. Vzduch byl svěží. Najednou byl cítit déšť, vlhká půda a mokré listí.

Dopoledne byla Alice v nemocnici. Po snídani. Jsou lidé, řekl jeden zlékařů, kterým se lépe umírá osamotě, nechte ho trochu samotného, nedělejte si starosti. Micha byll sám od jedné hodiny vnoci do desíti dopoledne, devět hodin, během kterých dýchal a neumřel.

Alice seděla toho dopoledne na Michově posteli až do dvanácti. Nejdříve na jedné, potom na druhé straně postele. Pokoj byl účelně zařízený, skříňová stěna, umyvadlo, dveře na záchod, prázdná plocha lakovaného linolea, na kterém stála druhá postel, kde měl ležet druhý pacient. Sestry jej před několika dny bez udání důvodu přemístily jinam. Někam jinam.

Alice seděla na pravé straně postele zády koknu, které směřovalo k městu a vzdálenému řetězci pahorků. Když seděla na levé straně, měla vedle sebe infuzní přístroj smorfiem. Pokud neunesla pohled na Michu, mohla se opřít o skříň a dívat se na řetězec pahorků. Dívat se mu do tváře. Micha spal sotevřenýma očima. Celou dobu. Otáčel se za sluncem, za šedým, a přece jasným dnem, jako nějaká rostlina, tělo, hlavu, paže i dlaně natáčel směrem koknu. Ipřes otevřené oči vypadal, jako by spal, ale možná to bylo něco úplně jiného, tento stav otupělý morfiem, zaplavený obrazy, pokud ještě vůbec něčím. Často a zhluboka sténal. Alice jej občas brala za ruku, měl teplou, důvěrně známou ruku. Dveře pokoje byly pootevřené, útěšné vrzání bot sestřiček, zvonění telefonu na sesterně, rachot výtahu, šepot a smích, neustálá čilost, kolem pokoje projížděl vozík sjídlem, občas vešla některá zjeptišek. Často přicházela jedna stará, jakoby pomačkaná, Alice si myslela, že jeptiška přichází spíše kvůli ní než kvůli Michovi.

Všechno vpořádku?

Ano, ano.

Jeptiška zůstala stát u nohou postele, držela se kovového rámu a dívala se na Michu shlavou na stranu. Se zájmem. Měl otevřená ústa a černé dásně, oči nepřítomně natočené koknu. Jeptiška se podívala na Alici a zeptala se, co byl Micha zač.

Jak to myslíte, zeptala se Alice a narovnala se; sedíc na židli, opřená o skříň, byla zcela pohroužená do sebe.

Myslíte, jaké měl povolání?

Jeptiška mimoděk pozvedla ruce a zase je nechala klesnout, přitom škubla postelí. Jak prožil svůj život, řekla. Co dokázal?

Obě se na Michu podívaly a Alice si pomyslela, že tahle žena už nikdy neuvidí, jaký Micha ve skutečnosti byl, jak vypadal, mluvil, klel a usmíval se, jak šel životem. Ona vidí jen umírajícího. Uniklo jí něco?

Váhavě odpověděla: Řekla bych, že byl kouzelníkem. Eskamotér, rozumíte, co tím myslím? Uměl všechny ty triky. Králíka z klobouku. Žonglovat. Číst myšlenky. Ale vždycky se mu člověk mohl dívat do karet. Chtěl svoje karty ukazovat. Nedokážu to vysvětlit.

A jeptiška řekla, že si něco takového myslela, její intonace byla neutrální, mohlo to být míněno souhlasně, nebo opovržlivě, těžko říci. Už to nebude trvat dlouho, dodala. Pak odešla zpokoje. Když mají takhle ostré tváře, už to netrvá dlouho.

Dům byl na kopci, takže šlo o sklepní byt jenom zpoloviny, táhl se dozadu do zahrady. Na první pohled bylo všechno vpořádku. Jistá útulnost, velká místnost skuchyňskou linkou, uprostřed stůl ze světlého dřeva, polička skuchařkami a kýčovitými soškami, televize a rohová pohovka; z této místnosti přecházel pokoj do dalšího a pak ještě do jednoho, vobou místnostech postele, a pak koupelna svanou a pračkou.

Zavrtěl hlavou. Usmál se směrem koknu a řekl, že není zač. Máte to teď těžké. Máte to opravdu těžké.

Aha, řekla Alice.

Kde je zajíc?