Slovinský spisovatel Borut Golob, narozen 1973, vyrostl v proletářské čtvrti města Kranj, kde ho vychovávala babička. Studoval německý a ruský jazyk, nakonec absolvoval žurnalistiku. Dnes působí jako rozhlasový redaktor v Lublani. V roce 2009 vydal prozaickou prvotinu Smreka bukev lipa křiž (Smrk buk lípa kříž), následovanou v roce 2012 románem Raclette. Zatímco první titul je burleskním popisem typického sociálního kontextu současného Slovinska, druhý, mnohem univerzálnější, přichází s tvrdou kritikou ideologie, nahlížené skrz poslední den jednoho partnerského vztahu. „Nikdy jsem nebyl bohém. Jsem puritánský pořádkumilovný psychopat,“ říká o sobě.

Větrné mlýny

Borut Golob

Raclette

Financial support by the Trubar Foundation sited

at the Slovene Writers’ Association, Ljubljana, Slovenia.

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise

neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Ze slovinského originálu Raclette (Modrijan, Ljubljana 2012) přeložil Petr Mainuš

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2016 jako svou 381. tištěnou

a 26. elektronickou publikaci

K vydání připravila Veronika Macková

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G2 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-194-4 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7443-242-2 (e-book)

Překlad Petr Mainuš

Dostal nejhorší lekci, jakou může člověku život uštědřit — lekci, jak je život nesmyslný. A když se stane tohle, není štěstí už nikdy spontánní.

Philip Roth, Americká idyla

Gavrilo Princip

ZABIJU TOHO ZATRACENÝHO PAVOUKA!!!

To byl začátek našeho konce, jak se často rádi vyjadřují nešťastní lidé se smyslem pro začátek akonec.

Nazačátku našeho konce byl pavouk anakonci konce sýr: raclette.

Mezi sýrem apavouky možná existuje logická spojitost, avšak domněnka, že taková spojitost nevyjadřuje nic EXPLICITNÍHO, může být správná.

Ježto pavouků je nasvětě více než raclettu, byla role pavouka toho dne, který byl vlastně krásným časným jarním dnem, čestně rezervována úvodnímu potvrzení statistického faktu, že pavouků je nasvětě víc než raclettu.

Proč jsme smojí drahou existovali, adokonce setrvávali vpřítomnosti, rozhodně není relevantní informace. IEva Braunová nejspíš raději poskakovala naswingové takty než naWagnera, ale přesto trávila volný čas se svým vyvoleným ilustrátorem vberlínském bunkru.

Pavouk araclette byli jevy, které jednoduše ukončily to, co jsme smojí drahou nešikovně začali.

Raclette není jakýmkoli sýrem, je hmotou mléka zpracovanou naterminologická nedorozumění, která mohou prokazatelně vést kintimní katastrofě, což jsme smojí drahou zjistili nakonci toho pěkného časného jarního dne.

Oficiální název pavouka, jenž bydlel vnašem bytě, jsem nikdy neznal. Nenašel jsem jeho rodové jméno ani jsem mu nepřidělil vymyšlené vlastní jméno. Nanekonečných internetových stránkách avencyklopediích se to hemžilo vší tou havětí, která neustále požírala jedna druhou. Jména pozvaných nabanket byla očividná abezvýznamná.

Pavouk žil vnaší koupelně, zapletený do květiny na parapetu. Okno bylo orientováno najihozápad, proto jsem se domníval, že je rozmazlenou ležérní příšerou, jíž vyhovuje téměř celodenní sluneční teplo, či alespoň silné světlo lákající mušky, ikdyž mušky jsem vbytě zaznamenal jen zřídka.

Zkrátka jsem nevěděl, co ta bestie vůbec žere, dokonce jsem předpokládal, že stejně jako většina moderních žen žije zdobrých nápadů asprávného osvětlení.

Výraz „bestie“ je terminologicky naprosto nevyhovující. Pavouk naparapetu byl totiž drobnou bestií snaprosto krátkýma nohama, jež bleskurychle poskočila, pokud ses kní přiblížil prstem.

Pavouk tedy skákal.

Najít skákavého pavouka vencyklopedii je obtížné. Můžeš najít ohavné tvory, elegantní tvory, smrtonosné tvory, tvory an sich, Michaela Jacksona, ale sotva najdeš tvora, který je pavoukem, ale chová se jako kobylka.

Pavouka jsem si zamiloval, jelikož svými poskoky vyjadřoval ironický přesah, kněmuž mají většinově konzervativní pavouci výrazně zamítavý vztah.

Taková sympatie kpavoukovi je patetická. Patos jsem omlouval skutečností, že imoje sympatie kženám, aobzvláště kmojí drahé, byla abstraktní anebyla založena nanepopíratelných skutečnostech.

Protože jsem si tedy nemohl pomoci vědeckou terminologií, pojmenoval jsem pavouka jednoduše: můj pavouk.

Každý člověk má právo nasvého pavouka.

Lidé milují vlastnictví, řekl bych, aještě raději ho pojmenovávají. Obětí privatizace se tedy stal igymnastický maniak vkoupelně.

Podiletantsky vyřešené terminologické svízeli jsem se věnoval řešení zbytku svého života, jenž byl vněkterých podrobnostech nejistý, podobně jako je vždy poněkud nejistý menší členovec před větším. To bylo pouto, které nás spavoukem pojilo, přestože jsem sám náležel kobratlovcům: oba jsme se občas ocitli vnebezpečí, jež jsme neuměli zcela identifikovat. Sobecky jsem pavoukovi vnutil své definice, asehnal tak kompaňona vezbabělosti.

Toho rána se moje drahá rozhodla, že MÉHO ZATRACENÉHO PAVOUKA ZABIJE.

Vyjádřila se brutálně ahlasitě, což znamenalo, že to myslí vážně.

Ženy jsem se naučil poslouchat, adokonce ičíst. To může člověku, který zrovna není notorická buzna, přijít vživotě vhod.

Během křiku, který přicházel zkoupelny, jsem věděl: nemůžeš žít sčlověkem, jenž nenávidí tvoje domácí zvíře.

Můj pavouk poněkud bouřlivý duševní stav mojí drahé nezapříčinil. Její psychosomatické problémy byly podmíněny důvody typickými pro obratlovce, ne pro členovce. Pavouk byl nevinný před bohem asvětem, adokonce před mojí drahou, která stím nesouhlasila. Moje drahá byla přesvědčena, že je vinna relativní kategorie ajako taková vhodná karbitrárnímu použití.

Můj pavouk se tak nechtěně stal mým malým Gavrilem Principem bez revolveru. Jedinou zbraní, již měl, bylo vlákno, které se mu táhlo zprdele ananěmž se častokrát, vise ze stropu, objevil někde vkoupelně. Byl, alespoň vkoupelně, všudypřítomný, podobně jako americké vojenské satelity, které neustále měří délku plivnutí kteréhokoli pozemšťana apak osudné údaje tohoto druhu přepočítávají vmožnosti odůvodněného zahájení odvetného vojenského zásahu.

Můj pavouk neměl vúmyslu vyvážet své vlastnosti příliš daleko poplanetě, přestože místnost kontroloval.

Cestoval ze svého trvalého pobytu na okně dokola po nevelkém známém světě asral kolemjdoucí. Vžádném případě však obratlovcům negeneroval problémy.

Problémy si obratlovci, především ti spříliš rozbujelou míchou, vytvářejí sami.

Pavouky jsem nikdy rád neměl, jasně, pavouky nemá nikdo rád.

Pavouci jsou nepodařený produkt evoluce, odsouzeni kvěčné nevoli, proto ihmyz leze raději nahovno než do jejich sítí.

Snad právě proto existují lidé, kteří kvůli kosmickému altruismu kupují obrovské chlupaté pavoučí potvory, hodí je do terárií, ďábla nazývají domácím mazlíčkem, například Fredy, apak nevědí, co si mají jeden sdruhým počít. Fredy, jenž je oficiálně docela kurevský druh tarantule, dřepí na svých dvou čtverečních decimetrech nudy ažere cvrčky ajeho majitel navzdory všemu několikrát denně zkontroluje utěsnění terária, jelikož jinak vnoci špatně spí.

Fredyho se dané okolnosti příliš nedotknou, což však není možné tvrdit ojeho majiteli nebo cvrčcích.

Pavouky vbytě jsem vždycky vysál vysavačem, podobně jako všichni nešťastní lidé bez fantazie vechvílích přehnané náchylnosti kzevšeobecňování.

Protože vysávání bytu bylo mojí povinností, byli pavouci mým majetkem, tak jsem si to vesvém prostém usuzování představoval.

Pavouci vbytě zkrátka důsledně zakoušeli holokaust, dokud se jednoho dne vkoupelně neobjevil můj pavouk, tenkrát ion sám ještě ohrožený desinsekcí, ne konkurencí.

Předpokládal jsem, že — při jeho titěrnosti — přiletěl vzduchem. Možná to bylo jeho jediné skutečně aktivní gesto vživotě. Při klasických ekumenických úkonech, jako je žraní avylučování, jsem ho nikdy nepřistihl.

Domněnka, že přicestoval vzduchem, byla nejspíš správná. Můj pavouk byl totiž odlišný odvšech ostatních vyzáblých adlouhých výmrdků přírody, které se ocitly vnemilosrdné sací vzduchové hadici anakonec skončily mizerně jako odpad vsáčku vysavače, kde jim ironií osudu dělaly společnost vypasené mouchy aotravné vosy.

Záblesk nápadu nechat pavouka-dobrodruha žít byl vpodstatě skutečně jen záblesk, každopádně to nebyl skutek plánovaný.

Podobný vztah jsem udržoval ismojí drahou, proto jsem se dle této analogie rozhodl darovat pavoukovi život.

To byla scéna dojemná stejně jako procedura naamerický Den díkuvzdání, kdy jedna jediná udivená krůta vestátech nějakým způsobem přežije atlustým demokratům arepublikánům tečou zdršťky sliny zalímec, zatímco žvýkají zbývající krůtí příbuzenstvo.

Změnil jsem zkrátka radikálně pravidla hry: mému pavoukovi jsem začal odstraňovat konkurenci, která obvyklou transportní cestou končila svůj pobyt vdefinitivním švajnerajnu.

Takové konání je melodramatické. Melodramatičnost je člověku vrozena. Je to vlastnost, které může včlověku vyvolat velké množství zoufalství.

Můj pavouk se už nemusel starat oto, jak přežije vkrutých podmínkách nelítostného volného trhu. Odté doby, co jsem zavedl plánované hospodářství, byl před nepřáteli vbezpečí.

Přinejmenším dookamžiku, kdy se moje drahá rozhodla pro ideologické sektářství aodhodlala se ho zabít.

Občas mi můj pavouk připadal větší či menší než při posledním úklidu bytu.

Domněnka, že koupelnu osídlila prvně pavoučice spatřičnou zásobou potomků, byla odůvodněná, neovlivňovala však cíle plánované ekonomiky.

Holokaust přežil vždy jeden jediný pavouk, ostatní členovci v bytě sloužili statistickým potřebám kolaterální škody.

Kolaterální škoda byl oblíbený výraz mojí drahé kpopisování světa. Svět, vněmž často žila, byl především plný kolaterální škody.

Moje drahá byla humanitární pracovnice zaměstnaná vnevládní organizaci snesrozumitelným názvem, snejasnými, nebo alespoň stěží definovatelnými cíli asvynikajícím rozpočtem.

Rozpočet, spolehlivý avčas poukazovaný, platil evropský komisariát pro něco. Zaměstnanci komisariátu se váleli vpenězích prostopášně jako prasata vžitě, proto snadno apravidelně podporovali humanitární záměry mojí drahé kdesi narovníku.

Humanitární expedice financovali vepři sradostí vsrdci, poněvadž díky tomu sami zůstávali vmírném podnebném pásu.

Moje drahá rozpočet obětavě utrácela zasvé cestovní výdaje narovník azpět aevropskému komisariátu pro něco dodávala přesný přehled uvedených výdajů.

Spokojenost vEvropě vzrůstala.

Nešťastná kolaterální škoda se bohužel objevila, pokaždé když moje drahá chtěla někde někomu pomoci ataké pomohla, ale ihned poté co pomohla, někdo rozstřílel nebo zmasakroval oblast daleko větší než tu, které moje drahá věnovala nezištnou pomoc, včetně oblasti její humanitární exkurze.

Moje drahá ajejí nevládní organizace proto dobře věděly, co kolaterální škoda je. Stopa dobra se zaprdelí mojí drahé táhla stejně jako vlákno zprdele mého pavouka. Co zanimi zůstávalo, bylo zničení rovníkových domorodců atěch pavouků, kteří se netěšili milosti plánované ekonomiky.

Tak začalo hrozbou kolaterální škody to časné jarní ráno, poté co slunce snad vyšlo nebo měsíc zapadl nebo byly planety vnepříznivé konjunkci.

Moje drahá si dělala kvůli konjunkcím, podobně jako kvůli kolaterální škodě, starosti.

Konjunkce byly závislé nahmotě vesmíru aměly vliv.

Kvůli konjunkcím si moje drahá začala hluboce vážit významu hmoty adůsledně sledovala elipsy, pokterých se planety šinuly kolem Slunce, anatomto základě se pokoušela předpovídat další šíření asmršťování vesmíru, především toho vjejí bezprostřední blízkosti.

Jejím největším problémem se stal přebytek hmoty vestřevech, ato časně zrána, což jí řádně zaměstnalo myšlení alespoň nadeset minut, dokud peristaltika ipřes ospalost nepodlehla její vůli akonečně neodstartovala to, co již mozek principiálně zpracoval azamítl.

Tak se kvůli konjunkcím staly Saturn aJupiter definicí našich společných rán.

Moje drahá, ustaraná kvůli konjunkcím, už ranní přívětivosti delikátního charakteru nepotřebovala.

Přívětivost jsem jí ráno dodával už jen všálku kávy, ovšem bez kofeinu.

Kofein působil vestřevech mojí drahé kdysi úlevu bez respektování meziplanetárních poměrů. Kdysi, když byla moje drahá ještě kuřačka akonjunkce to, co veskutečnosti jsou: abstraktní radost pro studenty fyziky, kterým socializace způsobuje problémy.

To byly vřelé časy povinné ranní koitální přízně, postkoitálního zasmraďování prostoru tabákovým kouřem, obdivování vůně podpaží atřísel astudené sprchy, která svraštila kůži anakopla krevní oběh nasebevědomou cirkulaci bez respektování sadistických úmyslů Saturnu aJupiteru.

Kouření se ve21. století stalo sporným kvůli vůni aformě.

Vůně tabáku, ještě ve20. století deklarovaná jako blahodárná pro mozkovou břečku, byla degradována naúroveň nižší jak kanalizační systém vKalkatě, jeho forma— nehmatatelná, vznášející se — pak hodna červenání Johanky zArku nahranici.

Moje drahá přestala kouřit zdůvodů, které byly nepochybně idealistické, existovaly tedy an sich.

Humanitární pracovníci to snadšením znápadů často přehánějí.

Místo tabáku našla moje drahá kdesi narovníku nekonečné deriváty luštěnin, oříšky, semínka, Poznání, malárii atěžkou alergii naveřejný vodovodní systém vNovém Dillí (vtomto případě jí konjunkce ráno starosti nedělaly).

Tak se radikálně změnil vztah mojí drahé khmotě vevesmíru, adokonce, řekl bych, khmotě vesmíru.

Naše rána začala být těžká, proto jsem se rozhodl, že je budu trávit nabalkoně.

To je arogantní vysvětlení, jelikož rozhodnutí nebylo moje, bylo to rozhodnutí mojí drahé, která mě spolu stabákem velice brzy posílala nalov zápalu plic kvůli starosti ozdraví lidstva, ne však iozdraví moje.

Kouř jsem tedy vyfukoval dojiter otočený kvýchodu.

Občas se slunce navýchodě objevilo dostatečně brzy. Respektoval jsem jeho energetickou hodnotu, ne však konjunkční.

Tak jsem se toho rána nabalkoně dočkal křiku zkoupelny.

Moje drahá měla několik předvídatelných ranních úkonů srozvodem mezi měchýřem apuklinkou, když se jí před nosem najednou objevil pavouk.

Můj pavouk, jenž vybraně visel navlákně zprdele, byl ipřes nominálně zanedbatelnou hmotnost dostatečným kalibrem, aby mojí drahé odepřel konkrétnější potřebu.

Kešu oříšky, mastné, ohavné atěžko stravitelné, dosáhly přece jen svého.

Můj pavouk zkrátka narušil systém hodnot již velice brzy avtáhl dokomplikované spleti vláken amyšlenek imoji bytost, nevinnou jako pavoukovu, vystavenou nabalkoně mikrobům, virům adalším neviditelným aefektivním zabijákům.

Množství křiku vkoupelně bylo nepřímo úměrné velikosti pavouka. Ukrutně mnoho hluku pro jedno jediné malé skoro nic.

Naše koupelna byla porekonstrukci nóbl.

Moje drahá, která ze svých cest domů pravidelně přivážela mraky avantgardních rovníkových nápadů, cestou pořídila irovníkové teakové dřevo, apomohla tak stimulovat ekonomiku tam, kde by domorodci bez velkostatkářských plantáží teakového dřeva mohli žít lépe.

Teak položený napodlaze, nelakovaný, bránil pádům kvůli uklouznutí. Věděl jsem to, když jsem se vrátil zbalkonu, jakož jsem věděl ito, že moje drahá chodí vkoupelně vždy bosá, což znamená, že je přilnavost chodidla napodlahové krytině ještě lepší, aproto jsem rozhodně neměl špatné svědomí, když jsem vkoupelně neohlášeně zhasnul světlo.

Doufal jsem, že si vnáhlé tmě alespoň trochu rozbije hlavu oroh nových koupelnových skříněk, vyrobených zmadagaskarského ebenu.

Eben je ještě víc nóbl věc než teak; drahocenný suvenýr si moje drahá koupila vdobě, kdy stoickým madagaskarským dětem vysvětlovala, že život nasmetišti škodí vývoji jejich organismu.

Pomstu jsem upřímně přehlížel jako cit nebo jako metodu, avšak hrozba mému pavoukovi byla evidentní avyžadovala rázné zakročení.

Znovu jsem zaslechl vřískot akloktání zároveň.

Předpokládal jsem, že moje drahá se vnáhlé tmě během čištění zubů nepříjemně píchla zubním kartáčkem dodásní, to bylo veskrz možné.

Utekl jsem dokuchyně aschoval se zavolně stojící ledničku značky Smeg růžové barvy svysokým stupněm spokojenosti člověka přesvědčeného, že se mu právě vydařil vynikající vtípek.

Člověk schovaný zarůžovou ledničkou je názorným příkladem podlosti, jíž není rovno.

Moje drahá beze slova otevřela dveře koupelny, znovu rozsvítila světlo avodrazu vokně zarohem mi věnovala pohled, který nejspíš něco znamenal.

Naše komunikace byla toho rána zprostředkovaná.

Ráno toho pěkného časného jarního dne, schovaný za nechutně drahou volně stojící ledničkou značky Smeg růžové barvy, jsem ještě nevěděl, že prožíváme svůj poslední společný den vživotě. Vlastně jsme ho neprožívali, byli jsme patrni vpřítomnosti stejně jako lednička, kterou si moje drahá mohla dovolit díky prémiím zamimořádné humanitární zásluhy při prevenci vzniku rakoviny děložního čípku mezi populací dívek vNamibii.

Schovaný zapřístrojem, jenž by si vzhledem kceně zasloužil jinou barvu, jsem tedy nevěděl, že jeho obsah bude příčinou toho, že smojí drahou už nebudeme muset vzájemně trpět svoji přítomnost nebo se schovávat zadomácí spotřebiče.

Raclette vledničce odpovídal vnějšímu charakteru smegovky

Raclette je nazákladní, tedy potravinářské úrovni dalším jevem, jenž je patrný vpřítomnosti, tentokráte snezaměnitelnou vůní pospecificky se rozkládající látce organického původu.

Výrobcům raclettu je proto třeba přiznat určitou míru humánního povědomí, jelikož svůj výrobek nabízejí vakuově balený vneprodyšně uzavřeném sáčku, aušetří tak muka nevinným zákazníkům, kteří jsou vobchodě donuceni probít se kolem chladicích boxů smléčnými výrobky.

Cosi ušlechtilého zahlédla moje milá vraclettu během konference nevládních organizací vCurychu, kde bojovala zarezolutnější politickou participaci žen vesvětové politice. Svoji řeč věnovala poněkud nešťastně ženám, které získaly všeobecné volební právo teprve roku 1971 anebyly předtím ani tak moc nešťastné, protože doté doby se oně chlapi relativně slušně starali.

Pokatastrofálním proslovu mimo mísu našla moje drahá uprostřed Curychu útěchu vsýru avčokoládě. Bohužel kútěše použila kromě komplikovaně konstruované bonboniéry Lindt iraclette.

Obskurní zvyk znóbl země přitáhla domů spolu se spisem svého nevydařeného proslovu.

Odté doby naše nechutně drahá volně stojící lednička značky Smeg růžové barvy nechutně zaváněla.

Měli jsme souseda, který měl psa, jenž zbožňoval vůni hoven. Pes.