Christophe Van Gerrewey (1982) je belgický spisovatel a architekt. Vystudoval architekturu na univerzitě v Gentu a literární vědu v Lovani. Od roku 2015 působí jako odborný asistent teorie architektury ve Švýcarském federálním technologickém institutu (EPFL) v Lausanne. Publikuje odbornou i krásnou literaturu a v obou těchto žánrech dosahuje úspěchů a ocenění. Jeho beletristickou prvotinou je právě novela Abys věděla (Op de hoogte, 2012), za kterou obdržel mj. cenu Antverpského knižního veletrhu za nejlepší debut a Cenu Evropské unie za literaturu (2016). Následoval román Vlak má zpoždění (Trein met vertraging, 2013) a sbírka esejů O všem a pro každého (Over alles en voor iedereen, 2015). Na českém knižním trhu se Van Gerrewey objevuje poprvé.

Větrné mlýny

Brno 2019

Christophe Van Gerrewey

Abys věděla

This book was published with the support of Flanders Literature

(flandersliterature.be).

Tento projekt byl realizován za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikací (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentují názory Evropské komise

a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Z nizozemského originálu Op de hoogte, vydaného nakladatelstvím De Bezige Bij v Amsterodamu roku 2012,

přeložila Adéla Elbel

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz) v roce 2019 jako svou 546. tištěnou a v roce 2020 jako svou 52. elektronickou publikaci

K vydání připravila Lenka Brodecká

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-368-9 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-371-9 (eBook)

Překlad Adéla Elbel

Běžte teď a nejistě k té, kterou neznám. Hugo Claus

Měl bych tě dát hned do první věty, jako když klaun vytáhne kapesník zmuchlaný v dlani a promění jej v kytici. Tak se to u dopisu sluší: nejdůležitější vlastnost se vyjádří přídavným jménem (kterému eventuálně předchází příslovce) a potom následuje jméno adresáta, jež zákonitě nemusí být jménem, které všichni znají, ale často naznačuje vztah mezi odesílatelem a příjemcem. Jenže já už nemám důvod nějak tě nazývat. Tohle není dopis, takže jsem zproštěn povinnosti tě oslovit, a tím tě shrnout, nás shrnout, a shrnout to, co se mezi námi stalo. V tomhle druhu textu platí jiná pravidla.

—

Zrovna se nacházím v domě, který dobře znáš, v kromobyčejné společnosti někoho, s kým jsi důvěrně žila, možná ne moc dlouho, ale přesto dostatečně dlouho. Jak dobře může člověk poznat kočku? Kolik času, kolik událostí musí uplynout, než člověk dobře pozná nějaké zvíře, a co si z té důvěrnosti odnese poté, co se rozloučí? Následující měsíc tu budu bydlet. V tomhle domě, jenž není můj, ale patří přátelům, kteří jsou čtyři týdny na dovolené. Protože nemohou vzít Myšáka s sebou, protože jsou v domě květiny, které potřebují vodu, protože rybičky v akváriu nepřežijí bez šupinek umělé potravy a čerstvé vody, protože by se hromadila pošta a mohla by se ucpat schránka, takže pošťák by musel vracet dopisy odesílateli, protože mi nevadí bydlet na chvíli jinde, byť je to v okrajové části Gentu, na periferii města, jehož centrum obývám — ze všech těchto důvodů bydlím v srpnu tady, stejně jako jsem tu bydlel i minulý srpen, spolu s Myšákem a také s tebou, v tomhle domě, v těchto pokojích. Jistě si na to ještě pamatuješ.

—

Z okna v prvním patře mám výhled na protáhlou cihlovou budovu, která vytyčuje malou zahradu, ohraničuje trávu, keře a osamocený strom. Vlevo i vpravo začíná a končí mimo mé zorné pole a korunuje ji řada šikmých, asymetrických střech, jež na sebe navazují jako zuby na plátu pily — olbřímí pily, kterou by se dal oddělit kus země od zbytku světa. Za budovou stojí vysoké jehličnany, tak blízko sebe, že téměř tvoří alej, a v dálce dohlédnu na bílý činžák, který se tyčí těsně nad stromořadím. Tohle je okraj Gentu, za ním už začíná venkov a krajina dostává jiné jméno. „Moc dobře se mi tu s tebou a Myšákem bydlí a ten dům je překrásnej a skvěle by se mi tu pracovalo — ale bohužel je to na předměstí,“ ten způsob, jakým jsi to řekla, mě dodnes udivuje, „předměstí“, ačkoli město Gent je samo o sobě totální předměstí, jež si titul město ani nezaslouží. V Gentu se neděje nic, nebo vždycky nanejvýš jedna věc. Pokud jste v Gentu a přemýšlíte, co byste mohli večer dělat, máte vždy jen jednu možnost; pouze v případě, že máte mimořádné štěstí, dostanete možnosti dvě. A to nemluvím o kvalitě té možnosti nebo možností, zkrátka pro mě je kvůli tomu Gent neobyvatelný, je to město, které si myslí, že jeho obyvatelé nemají chuť si vybírat, a tak vybírá za ně. Proto se Gent mění podle sezony, v každém období je jasné, co se bude dít, a očekává se, že pokud někdo není s nabídkou spokojen, tak město opustí. Ve stanovenou dobu vylezou různé skupinky uživatelů města jako havěť, když se oteplí — studenti, turisté, alkoholici, cyklisté, ochránci životního prostředí, amatérští gastronomové, maratonští běžci a chodci —, vždy přesně načas, aby si počkali na startovní výstřel své události. Pro věci, které se konají bez startovního výstřelu, není v tomhle městě místo. Proto v Gentu není k žití, tedy pro mě, a jeho předměstí je na tom samozřejmě ještě mnohem hůř. Tady se neděje nikdy nic, ale přesto si všichni obyvatelé myslí, že bydlí ve městě. Co tady ti lidé vlastně dělají? Na předměstí, a zejména na předměstí Gentu, nemá život teprve žádný smysl. Zvláštní a nesnesitelné je, že si to tu lidé neuvědomují, ale naopak se vzájemně vězní v síti přívětivosti a přátelskosti. Je dobře, že tu můžeme několik týdnů pobýt, ale o moc déle by to trvat nemělo.

—

Náš loňský pobyt v tomhle domě opravdu dlouho netrval. A přitom předčasně jsme obvykle ujížděli jen tehdy, když jsme spolu někde byli úplně poprvé a několik dní v kuse propršelo.

Potkali jsme se několik let předtím na oslavě narozenin našeho společného kamaráda. Teprve za dlouhou dobu se však ukázalo, že jsi se mnou chtěla strávit víc času, a tak jsi přesvědčila naše společné přátele, aby nás vzali s sebou na dovolenou — i když o nás ještě tehdy nemohla být řeč. A právě proto se ta úspěšná cesta před lety zorganizovala: abychom vznikli my, aby se pak dalo v jakoukoli denní dobu mluvit o nás, abychom mohli my, byť třeba jen pomyslně, spolu neustále mluvit, konzultovat, tázat se, vyměňovat si názory a potvrzovat touhy. Když mě naši společní přátelé pozvali, říkal jsem si, jestli se za jejich nabídkou neskrývá tvůj záměr, a i když jsem tenhle předpoklad ve vší skromnosti viděl jako zbožné přání, stále ve mně přežíval, a možná se také postaral o to, že jsem to pozvání ze zvědavosti přijal. V každém případě jsi mi později potvrdila, že jsi na mě myslela, bez zábran a s nepolevující, nevysvětlitelnou intenzitou, že jsi po mně toužila a že tvůj plán, jak mě dobýt, dopadl, až na pár malých výhrad, naprosto podle tvého přání. Považovala jsi to za jeden ze svých největších životních výkonů — minimálně ve chvíli, kdy jsi mi to líčila.

Dovolenou jsme trávili na lodi, která kotvila v zálivu u pobřeží Kréty a patřila rodině našich společných přátel. Když naše skupinka, složená z jednoho páru a dvou známých, ze kterých se na téhle cestě měl stát pár, opustila letadlo, byl jsem nucen rychle se vyrovnat s faktem, že s námi nepřicestoval v nákladním prostoru můj kufr. Čekal jsem u jezdicího pásu. Černé gumové díly se nezastavovaly, ale zůstávaly prázdné — už se na nich nic neobjevilo. Ale stejně jsem si netroufal považovat své zavazadlo za ztracené, dokud jsi ke mně s úsměvem nepřišla a nenabídla mi, že můžu pár dní nosit tvoje oblečení.

Loď, na které jsme bydleli, zůstávala po celou dobu ukotvená — jen jedinkrát jsme si na půl dne bezcílně vypluli, a to kvůli tomu, abychom na chvíli nechali jet motor plavidla. Zbytek času se loď vcelku klidně pohupovala na místě, takže se neposunula o víc než pár centimetrů doleva, doprava, dopředu nebo dozadu, ale zároveň nezůstala na víc než na několik vteřin bez hnutí. Ve dne v noci s námi jemně houpala, jako kočárek s miminkem, které potřebuje kolébání k tomu, aby usnulo.

Během dovolené se začalo pomalu ukazovat, že tvá touha existuje i mimo mou představivost, a krok za krokem jsem jí začal dávat šanci na život. Jednoho večera jsem si plul úplně sám na nafukovací matraci a najednou jsem tě uslyšel a pak i zahlédl, jak ses vynořila zpoza lodi a pádlovala, dokud tvá průhledná matrace a tvé tělo neleželo souběžně s mou matrací a se mnou. Podíval jsem se na tebe a potom se zase soustředil na svůj odraz ve vodě a sem tam jsem se ho lehounce dotkl prsty, aby se na něm utvořily soustředné kruhy jako ve vzduchu na poušti, rozpálené sluncem. Aniž by ses mi podívala do očí, natáhla jsi také ruce nad průplav mezi našimi matracemi a vzala mě za ruku. Celé minuty se střídala tvá ruka v mojí a má ve tvé, jako bychom zkoumali mušle nebo měkkýše a snažili se z nich vymýt písek. Pořád ještě jsme se na sebe nepodívali. Matrace se zhouply na vlnách blíž k sobě a slunce se dalo na svůj každodenní sestup. Bylo jasné, co se má mezi námi stát, ale ještě ne jak.

Najednou jsme zaslechli, jak na nás volá někdo z lodi. Naše křestní jména zazněla krátce po sobě, a když se volání opakovalo, přibyla mezi ně spojka „a“. Pohlédli jsme na sebe, nejdřív skrz vodní hladinu a poté doopravdy. Ukázalo se, že moje zavazadlo dorazilo na letiště.

Ta scéna na dvou vodních lůžkách se opakovala denně jako ozvěna, pokaždé v jiné pozici a prostředí, na palandě v podpalubí lodi, kde jsme spali, pod olivovníkem, který už neměl jediný lístek, takže ani nenabízel stín, u stolu v jídelně, u kulatého okýnka v úrovni hladiny moře — až jsme se konečně během chvilkového záchvěvu poprvé políbili, v letadle, těsně poté, co se čumák stroje zavrtal do mračného závoje, aby započal přistání v Belgii.

—

Zrovna jsem zaslechl, jak někdo strčil něco do schránky. Na pošťáka je příliš brzo ráno, takže to budou noviny. Mí přátelé odebírají deník De Standaard, a protože jsem jim neřekl, že mi tímhle tiskem radost neudělají, tak abonmá na dobu prázdnin neodhlásili. Byť jsem si naprosto jistý, že mě otráví už jen letmý pohled na tohle vydání De Standaard, cítím opravdu velké pokušení vstát, sejít dolů a podívat se, co je na titulní straně, co možná, navzdory všemu, prosáklo do kulturní rubriky, zda dávají prostor tématům a osobám, které dosud nejsou všemi ostatními médii rozemlety na prach s příchutí popela, čemu se dnes, v bludném kruhu světové krize, dává prostor a prezentuje se jako novinka a kdo k tomu potřeboval naprosto zbytečně a bezpředmětně vyjádřit vlastní názory, které nemohou nic změnit, protože zveřejnění v tomto médiu jim vzalo veškerý vítr z plachet. Ne, sotva jsem začal, musím zůstat sedět.

Nebo bych tu cestu dolů mohl spojit s tím, že si přinesu nový hrnek kávy. Piju tu stejnou kávu jako loni, a to klidně můžeš brát téměř doslova, protože jsem našel jeden z balíčků, které jsme loni koupili. Sice tu stál celý rok otevřený, ale nedotčený. Manželé, kteří tu bydlí, tedy mí přátelé, si kávu nedělají, alespoň ne klasickým způsobem z horké vody a mletých zrnek. Používají kávové pody, které se vloží do přístroje a pak přes ně váhavě a slabým proudem proteče vlažná voda. Ty výsledek tohoto procesu ze srdce nesnášíš, stejně jako já. Jedinkrát, když jsme se tu probudili poprvé, jsme se té kávy z podů zkusili napít, a mělo to katastrofální následky, až do oběda nám bylo špatně, ráno se tím podělalo a nejkrásnější hodiny dne jsme byli donuceni strávit hekáním, malátností a nevolností, několikrát jsme, někdy dokonce zároveň, navštívili toaletu, protože to vypadalo, že se náš žaludek chystá náhle vyprázdnit, ale takové vysvobození nám dopřáno nebylo.

Proto jsme se tehdy rozhodli, že už si kávu z podů nikdy nedáme, a v supermarketu jsme koupili sadu čtyř balíčků kávy. Ten poslední, ještě poloplný balíček z naší zásoby tady pořád leží ve skříňce, byl ovázaný gumičkou, ale ta už zteřela, a když jsem ji chtěl roztáhnout a sundat, odlétla pryč. Kávu jsem celý překvapený objevil poté, co jsem se tu poprvé probudil v tmavé ložnici svých přátel, za pokojem, kde se právě nacházím. Je to černě vymalovaná ložnice bez oken, která vede velkými dvojitými dveřmi ven do ulice, v místnosti je pouze manželská postel, což jsi oceňovala, bylo tak jasné, naznačovala jsi, k čemu tahle místnost slouží a co se v ní má dít.

Předpokládám, že datum spotřeby kávy ještě neuplynulo; ale bohužel to nejde zkontrolovat, protože natištěné číslice jsou přesně v místě, kde se balíček otvíral. Kromě kávy jsme tu nezanechali žádné další viditelné stopy, a i tuto zjevnou kávovou stopu za pár dní zlikviduju.

—

Včera za úsvitu nasedli mí přátelé do auta a odjeli. Plánovali ujet v kuse čtyřiadvacet hodin, přes celou Evropu, aby je pak pozdě večer dovezla loď na ostrov ve Středozemním moři. Jen tak tak se jim jejich plán nepodařil dokončit, což mi dali vědět textovou zprávou: dorazili jsme do přístavu o hodinu a půl později, než jsme plánovali, a loď právě odplouvala. Ještě jsme zahlédli, jak se osvětlená silueta trajektu zmenšuje a pak mizí za obzorem.

Přišel jsem sem včera v poledne. Než brzo ráno odjeli, nechali mi klíče ve schránce. Už když jsem otevíral vstupní dveře, ucítil jsem ten pach — pach, který se naprosto shodoval s pachem loňského roku. Loni jsem sem chodíval na návštěvu pravidelně, například jsem tady slavil silvestra, nebo se ho minimálně účastnil, a nikdy jsem ten pach nezaznamenal, jako by patřil k domu, k prázdným pokojům, nepoužívanému nábytku a Myšákovi — jako by se rozhostil teprve tehdy, když stálí obyvatelé odjedou a já se tam ubytuju.

Těžko bych dokázal charakter a finesy toho pachu popsat, ale přesto jsem měl pocit, že se v něm dá rozpoznat něco, co mám neodmyslitelně spojeno s pesticidy — konkrétně s jistým typem hubicího prostředku, kterého jsme loni vylili po celém domě několik lahviček. Ten pach je chemický, ostrý, agresivní, je to pach, který jako by vybízel k odchodu a který by si člověk mohl spojit s panikou, protože je jasné, že v místě, kde to takhle páchne, hrozí nějaké nebezpečí.

Jakmile jsem včera vstoupil do domu, vyrazil Myšák bez váhání ke mně. Slyšel jsem, jak se jeho netrpělivé mňoukání přibližuje, a když zjistil, že jsem to já, překvapivě neucukl: přece nemohl vědět, že jsem do domu vešel já? Myslel si, že jsem jeden z jeho páníčků? Pamatoval si mě ještě z loňských návštěv, které jsem tu absolvoval? Nebo se přizpůsobil, přepnul na autopilota a přestal vnímat, aby se cítil dobře lhostejno s kým, jen když disponuje klíči a má tak přístup do domu? V každém případě to působilo tak, že na mé přátele, toho času na cestě ke Středozemnímu moři, zapomněl a bez problémů je vyměnil za mě. Nebo ne? Nevšiml si třeba, když půjdu ještě dál, že tu nejsi ty?

Poté co jsem si rozložil věci po domě a dal nějaké čerstvé potraviny do lednice, uslyšel jsem dost znepokojující zvuky. Možná že se kvůli brzkému odjezdu mých přátel příliš brzo najedl nebo přejedl, nebo byl vystresovaný, protože si všiml, že jsou pryč a že se vrátil zápach jedu, zápach, který mu těžko mohl uniknout. V každém případě celou snídani opět vyzvrátil, ve dvou vlnách, rychle a docela věcně, na dřevěnou podlahu v obývacím pokoji, kde jsou občas parkety hodně od sebe a odkrývají velké škvíry — způsobené stářím, opotřebením nebo špatnou pokládkou, co já vím —, a pak zmizel v zahradě.

—

Jak jsem již zmínil — a jak má být jasno od začátku, ještě než jsi začala číst —, tohle není dopis, který hodím do schránky a pošlu na tvou adresu, ačkoli si umím představit, že způsob, jakým tě v tuto chvíli oslovuju, to stále naznačuje. Už se ti nedají posílat dopisy, a už vůbec ne takové, ve kterých se píše o snadno napadnutelných věcech. O věcech, co pro nás nemají stejný význam a sotva by někomu přinesly nějaké poselství. Ovšem hlavní důvod, proč tohle není dopis, spočívá v tom, že už pro tebe nemohu být odesílatelem a ty pro mě adresátem. Zároveň však není nikdo, ke komu bych svá slova směroval raději než k tobě. Nejsem si jistý, odkud ta touha pramení — možná, že už to není nic víc než jen zvyk, který ze sebe nemohu setřást, stejně jako nejde setřást závislost, ačkoli s návykovými látkami nemám pražádnou zkušenost. Navíc nemám ani žádný jasný vzkaz, žádnou myšlenku, plány, odhalení nebo očekávání, žádnou novinku — jako není novinkou něco, co se už všichni dozvěděli z modernějších zdrojů, jako zpráva, která je tak zeširoka a senzačně popsána v novinách, dávno složených. Všechno bylo vyřčeno, všechna má slova jsou pouhé záhyby ve zmačkaném papíru — list, který už nikdo nikdy pořádně nevyhladí, ale všichni ho dokáží přečíst. Jinými slovy si myslím, že jsem něco našel, na našem problému, který spočívá v tom, že už není žádné „my“, doufám, že se mi to podaří.

V přilehlém domě — jak víš, tohle není samostatně stojící dům, ale patří do dlouhé řadovky — se někdo pokouší hrát na piano, nepřetržitě, přechází z jednoho začátku do dalšího, vycházejí z toho pokusy, cáry hudby, které nikdy netrvají déle než dvě minuty. Výběr hudby je zvláštně a obdivuhodně rozmanitý: poznal jsem něco od Beethovena, potom něco od Philipa Glasse ze soundtracku z Hodin, následně melodii z „My heart will go on“, mám pocit, že tahle písnička je od nějaké světoznámé zpěvačky, váhám mezi Mariah Carey a Celine Dion, a myslím, že ji taky použili ve filmu Titanic — ne jako píseň, kterou hrál původně orchestr na lodi, ale opět jako soundtrack —, mohl bych si to vyhledat na internetu, ale zakázal jsem přátelům, aby mi řekli heslo ke svému bezdrátovému připojení, protože jsem se rozhodl, že si tady internet odepřu.

Takže u sousedů se někdo pokouší o hudbu, ne pro obecenstvo — ačkoli si pianista nebo pianistka musí být vědoma toho, že existuje šance, že ty zvuky někdo zachytí, i když jsou sousedé na dovolené.

—

Není snadné tu trávit čas, vlastně je to dost náročné. Minulý rok to bylo jinak, protože jsme se tehdy rozhodli opustit naše byty a naoko se přestěhovat sem, přestože toto město nemáš nějak zvlášť ráda. Letos, když tu nejsi, mě s tím domem nic nepojí a připadá mi absurdní se sem dočasně nastěhovat. Můj byt je blízko, není dost daleko na to, abych si pořád neříkal: tohle nebo tamto si brát nemusím, když to budu potřebovat, tak si pro to přece zajdu, ne? Jistěže si lze představit, že existují bohatí a urození lidé, kteří bydlí v domě, co pojímá takovou vzdálenost, jako je mezi mým bytem a domem mých přátel. Pohybují se mezi dvěma místnostmi svého sídla a celou dobu jsou pod jednou střechou, nebo v každém případě v jednom panství, jako já se pohybuji mezi svým bytem a tímto obydlím. Ta nepatrná vzdálenost — nejde o víc než dvě dlouhé ulice — je samozřejmě na jedné straně praktická, ale na straně druhé může být navýsost otravná, přesně proto, že je tu vždycky možnost z jakéhokoli důvodu zajít z jednoho místa do druhého, něco si vzít, změnit ovzduší nebo si něco zkontrolovat. Než vynalezli televizní ovladač, tak se kanály přepínaly mnohem méně než teď. Pokud si nedám pozor a nepůjdu na to chytře, skončím tak, že nebudu celý den dělat nic jiného, než chodit sem a tam mezi svým bytem a bydlištěm svých přátel, abych zjistil, jestli už přišla pošta, zkontroloval, jestli Myšák opět nezvracel, zašel si pro pero, které mi sedí v ruce líp než pero, kterým píši tady, abych si šel, až vysvitne slunce, sednout na zahradu, kterou za normálních podmínek nedisponuju, abych šel domů zjistit, jestli mi nepřišly nové e-maily, abych se podíval na zprávy od sedmi hodin a zjistil, jak je to se světovou krizí, a informoval se o nových prostředcích, které světový tisk vynalezl k tomu, aby tu krizi udržel a tím potvrdil svou nepostradatelnost, abych si vzal v té druhé lednici lahev mléka a nekupoval novou nebo abych šel ještě jednou pro jistotu zkontrolovat, zda jsem tu věcičku, která zahřívá modré tablety a vypouští ostrý, ale lidem prý neškodný pach odpuzující škůdce, vytáhl ze zástrčky, aby se nemohla exponenciálně zahřát, následně vznítit a podpálit dům, o který se musím starat a který by pak spolu s desítkami dalších sousedních domů a s Myšákem lehl popelem.

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

—

Když jsme měli světlo, konečně jsme si všimli, jak silně sněží, a uslyšeli jsme zvonek, který ohlašoval příchod tvých rodičů.

—

—

—

—

—

—