Helga Flatlandová je řazena mezi nejvýraznější norské spisovatelky současnosti. Narodila se 16. září 1984 ve vesnici Flatdal v kraji Telemark, žije v Oslu, pracuje v reklamě. Debutovala ve svých šestadvaceti letech románem Když můžeš, zůstaň. Když musíš, odjeď. Díky prvotině, která je zároveň prvním dílem úspěšné trilogie, patří v Norsku mezi spisovatelské hvězdy první velikosti. Kritika nešetří chválou a uvádí v souvislosti s jejími romány výraz „nová vážnost“. Čtenáři oceňují autorčin výrazný styl a způsob, jakým zachycuje psychologii svých postav.

Větrné mlýny

Helga Flatlandová

Když můžeš, zůstaň.

Když musíš, odjeď.

Z norského originálu Bli hvis du kan. Reis hvis du må,

vydaného nakladatelstvím Aschehoug v Oslu v roce 2010,

přeložila a doslovem opatřila Miluše Juříčková

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz) 

v roce 2015 jako svou 316. tištěnou 

a 12. elektonickou publikaci

K vydání připravil Marek Sečkař

Jazyková redakce Veronika Macková

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

Vydání první

ISBN 978-80-7443-114-2 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-168-5 (eBook)

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie. Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Tento překlad vychází díky podpoře norské nadace NORLA.This translation has been published with the financial support of the foundation NORLA.

Překlad Miluše Juříčková

Tarjei

Necítí nohy. Nevidí vůbec nic. Nic neslyší. Nevěří, že zemře, pořád cítí, jak mu buší tep. Kdyby tak byl doušek vody, žízeň se mu zařezává do hrdla, žaludek se mu svírá nedostatkem tekutiny. Nevybavuje si, co je pro takové případy učili. Má ležet bez hnutí? Má se hýbat? Má volat o pomoc? Snaží se otevřít ústa, nejde to. Neznatelně pohne jazykem, po krku se mu řine něco horkého. Na zátylku cítí mokro, i na spáncích. Cosi mu proudí z očí. Musí ze sebe strhat oblečení, je strašné vedro. Nemůže se hnout. To strašlivé horko.

Je strašné horko.

Svatodušní svátky roku 1996, nejteplejší den vNorsku od začátku meteorologického měření. Připadá mi, že ten den avečer jsem pak prožíval znovu aznovu — co mi paměť sahá až dosud. Pořád je mi dvanáct aje mi vedro. Julie leží dva apůl metru ode mne vpodkrovním pokoji, který jsme sdíleli až domých třinácti ajejích patnácti let. Připadá mi, jako by toho dne jaksi začal můj život, právě ten večer.

Ingrid to mámě sdělila už odpoledne, přes plot, to když se máma marně snažila přimět rostliny, aby nasákly vodou. Nakoupila totiž speciální typ zvlášť výživné zeminy pro kytky, ale vtom vedru se substrát proměnil vnepropustnou hmotu, takže všechna voda stekla popovrchu. Dnes tedy máme teplotní rekord. Tady unás. Vnaší vesnici. Je nejteplejší den, jaký byl vNorsku kdy zaznamenán, atady unás je teplota vůbec nejvyšší, říká Ingrid.

Když jdeme ten večer spát, máme načele mokrý hadr amísto peřiny jen prostěradlo. Oba máme nad sebou okno dokořán, máma pootvírala dveře pocelém domě vmarné snaze oprůvan.

„Když chceš usnout, musíš zavřít oči, Tarjei,“ říká Julie jako už tolikrát předtím.

„Ale to pak nemůžu usnout,“ odpovídám. Je to pravda. Abych usnul, musím se upřeně dívat naten malý flíček odpadlého nátěru nastropě, ten se pak ve snech proměňuje vnejrůznější bytosti. Musím se naněj dívat tak dlouho, až už ho nevidím, až spím.

„Všichni zavírají oči, když chtějí spát. Já mám takový pocit, že zíráš namě,“ říká Julie.

„To není pravda, vždyť natebe přes pelest ani nevidím.“

„Řekla jsem, že mám takový pocit.“

„Tak se otoč,“ říkám.

„Já musím ležet takhle, abych usnula.“

„No ajá musím ležet sotevřenýma očima, abych usnul.“

„To ale není normální, chápeš?“

„Dobrou noc,“ říkám.

„Padlej nahlavu,“ opáčí Julie. Otáčí se kezdi, myslím, že má natváři úsměv.

Náš dům, statek mého táty, stojí tak blízko ksousednímu domu, že mohu sledovat Ingrid, jak se shýbá, když něco vytahuje ztrouby. Vidím, že mají kvečeři rybu, taky to cítím otevřeným oknem. Už prostřela stůl pro dva, pro sebe aJona Olava. Sedím uokna acelý náš dům voní květinami. Julie přinesla ty velké bílé květy odhřbitova anaplnila jimi všechny vázy vdomě. Ta vůně, to je léto. Ta vůně, to je Julie. Ta vůně, to je náš dům. Léto je ještě pořád horké amně je pořád ještě dvanáct. Nevím, co si mám počít. Julie se zamkla vnašem pokoji anechce nikomu otevřít. Máma je nazahradě, pořád nazahradě, pořád se hrabe vhlíně adoufá, že aspoň žluté měsíčky tohle suché léto přečkají. Táta sedí vobýváku, popíjí pivo zplechovky amá obličej posetý drobnými oděrkami. Každý týden běhá vždycky mimo cestu, takže ho smrkové větve bičují doobličeje. Říkává, že nejlepší natom všem je vrátit se nacestu acítit, jak se zněj řine pot ačerstvé ranky svědí apálí. To prý pak cítí, že žije. Sebepoškozování, komentuje Julie. Táta se zlobí aříká, že kdyby běžela sním, porozuměla by, jak to myslí. Ale já přece rozumím, jak to myslíš, říká Julie.

„Tarjei,“ volá táta zobýváku, směrem ktelevizi.

„Ano,“ říkám adál se dívám, jak Ingrid aJon Olav večeří.

„Tarjei, pojď sem,“ říká táta.

Jdu doobýváku. Stěny obložené borovým dřevem, zežloutlým kouřem ztátovy dýmky amáminých cigaret.

„Co je?“ říkám.

„Máš nazítra nějaké plány?“ Usmívá se, ale není to otázka. Nemám žádné plány ažádnou odpověď.

„Pojedeme spolu zítra napole? Můžeš řídit, jestli chceš.“

Má namysli traktor. Vždycky, když jsem státou, připadám si strašně malý. Táta se stará opole aobýky. Sklízí úrodu akrmí dobytek. Ajednoho dne pak přijede auto, příliš malé, aby se doněj vešli ti obrovští býci, když se strkají ařvou, protože vědí, že budou střeleni dohlavy azabiti asnědeni.

„OK,“ říkám. Nepřišel jsem nažádnou omluvu. Anemám ani svědomí, abych se vymlouval. Ale děsím se, že se mi ten obrovský traktor vymkne zrukou, je tak silný ahrozný, až mám někdy pocit, že má svou vlastní vůli amůže mě odvézt, kam sám chce.

Julie ajá jsme vnaší vesnici jediní, kdo nemluví dialektem. Vyzkoušel jsem si ho — ašlo mi to, ale slova zněla zmých úst zvláštně, nepřirozeně. Naškolním výletě loni napodzim doOsla jsme byli vmuzeu. Rozdělili nás dodvojic. Průvodkyně, která šla se mnou asKristianem, se ho nakonec zeptala, odkud pochází. Když jí Kristian odpověděl, řekla: Tak to ti ukážu něco zajímavého. Došli jsme doposlední místnosti aona nám ukázala velké plátno, naněmž byly hory, údolí ajezero. Byl to obraz našeho kraje. „Podívej, poznáš, odkud to je?“ „Ano,“ odpověděli jsme oba zároveň. Ale ona se dívala naKristiana, ne namě. Pak mu dala pohlednici se stejným motivem. Zbytek dne jsem také mluvil dialektem, kdyby nás zaslechl někdo cizí. Ale nikdo se mě nezeptal, odkud pocházím.

Podzimní déšť — řeka roste dovšech stran, žene se přes celé údolí adevastuje Johanovu vodní pumpu. Vroce mého narození, tedy 1984, zahynul při podzimních povodních jeden místní sedlák, když chtěl odmontovat vodovodní rouru, která přiváděla najeho pozemek vodu. Je to vlastně divné, protože ikdyž se řeka rozvodní, není hluboká víc než metr. Možná dostal zté ledové vody infarkt nebo mrtvici. Julie tvrdí, že odešel ze života dobrovolně. Adodává, že každý podzim vidí, jak ho kalná voda nese kolem. Prý se nani dívá azočí mu teče černá krev. Tak vypadá smutek, říká Julie.

Škola už zase začala amy tři — Julie, Kristian ajá— jdeme podél řeky ze školy domů. Amluvíme outopenci. Nahoře nahlavní silnici burácí náklaďáky. Směřují kněkterému z přístavů namořském pobřeží. Táta je doma aprávě přezouvá zletních pneumatik nazimní.

„Pojď sem, Tarjei,“ říká aJulie hned odchází dodomu.

„Teď si můžeš zkusit utáhnout šrouby,“ říká.

„Cože?“ opáčím.

„Nasadil jsem pneumatiky, ale ještě jsem neutáhl šrouby. Ty máš takovou sílu — mohl bys mi je pořádně utáhnout?“ Usmívá se, míří si to kestodole adlouhými kroky stoupá ponájezdu, který je úplně pokrytý blátem. Jsem až do poslední nitky promočený, protože máma mi ráno neřekla, abych si vzal pláštěnku, atak jsem schválně vyšel dodeště vtenké bundě ateniskách.

Utahuji šrouby, snažím se ze všech sil, až mi zápěstí zbělá atváře zrudnou. Pokud je pořádně neutáhnu, máma nebo táta se můžou zabít, honí se mi hlavou azabírám klíčem tak tvrdě, až mě ruka brní až krameni.

Večer pod peřinou neslyšně šeptám slova modlitby. Poprvní hodině náboženství, kterou jsme měli před rokem, jsem se stal křesťanem. Nebo bych měl spíš říct, že jsem uvěřil, že se vyplatí každý večer se pomodlit. Aprosím zavšechny, aby se měli dobře, vyslovuji všechna jména. Zabere to nějaký čas, vyjmenovat všechny, které mám rád, nesmím nikoho vynechat, bylo by strašné, kdyby někdo příští den umřel. Ale poroce se dá tato modlitbička sdrobnými úpravami stihnout zanecelou minutu.

„Milý Bože, který jsi nanebesích. Ať se dobře vede všem, které mám rád. Prosím, opatruj mámu, tátu, Julii, babičku, dědu, ať trvá ještě dlouho, než umřou. Opatruj všechny mé strýce atety, všechny bratrance asestřenice avšechny mé kamarády. Dávej pozor navšechen náš dobytek aostatní zvířata, obzvláště Čerta, dej mu dlouhý život. Moc prosím, ať se táta smámou usmíří aať se nerozvedou. Anedopusť válku, svrhnutí atomové bomby ani jiné katastrofy.

Otčenášjenžjsinanebesíchposvěťsejménotvépřijďkrálovstvítvébuďvůletvájakovnebitakinazemichlébnášvezdejšídejnámdnesaodpusťnámnaševinyjakoimyodpouštímenašimviníkůmaneuveďnásvpokušeníalezbavnásodevšehozléhoneboťtvéjekrálovstvíimocislávanavěkyamen.“

Ale tohoto večera, co jsem utahoval šrouby, povečeřel, projel se nakole sČertem vhustém dešti adočetl Pána much už potřetí, modlím se izato, aby šrouby kol nepovolily, abych nebyl zkoušený ze zeměpisu, aby táta zítra nechtěl, abych mu pomohl nahnat býky donáklaďáku najatka. Pak si to rozmyslím amodlím se, aby se náklaďák naboural už vzatáčce nad samoobsluhou, aby byl vážně poškozen anemohl se knám vůbec dostat.

Ale druhý den se auto zjatek objeví naminutu přesně vetři atáta už zespodu volá, že si musím pospíšit, jestli to celé nechci zmeškat. Ano, chci to celé zmeškat, ale vtátově hlase není ani trochu otázka. Navlékám si gumáky amontérky, cítím znich chlév adobytek. Když jdu přes dvůr avidím náklaďák couvat kechlévu, nahrnou se mi doočí slzy asevře se mi žaludek. Slyším, jak největší dobytčata dupou aodfrkují naplošině. Řidič seskakuje avesele zdraví tátu. Ty máš vždycky takový klidný dobytek, říká pokaždé. Říká to idneska, táta se pyšně usmívá apoloží mi ruku narameno.

„Tady Tarjei to se zvířaty umí. Když se objeví on, jsou býci vklidu,“ říká.

„No to je hrozně důležité, umět zacházet se zvířaty. Poznat jejich náladu. Přečtou si tě líp než člověk. Cítí, když máš strach, azačnou se pak taky bát.“ Řidič se namě směje ajá se vduchu ptám, jestli on cítí, jaký mám strach.

Pak jde státou otevřít vrata. Býci mají divoké oči atěžce dýchají, když se kemně blíží. Dívám se radši jinam azahlédnu Kristiana, jak sbíhá poštěrkové cestě. Když naháníme, pokaždé se rád zúčastní. Vblízkosti těch obrovských zvířat, která jdou naporážku, cítí adrenalin.

„Proč jsi neřekl, že budete dneska odvážet najatka?“ vyráží bez dechu. Naodpověď nečeká autíká dostáje zatátou ařidičem. Táta se usmívá adává mu nějaké instrukce.

Když náklaďák vyjíždí ze dvora azatáčí nahlavní silnici, musím se jako vždycky dívat zaním, dokud mi nezmizí zdohledu.

„Nic siztoho nedělej, Tarjei, takový je život,“ říká táta aštípne mě dozátylku. Málem mi vyhrknou slzy, ale táta už zahýbá kdomu.

„Zakopeme si?“ ptá se Kristian smíčem vruce.

„Nemůžu, musím dnes ještě kbabičce akdědovi.“

„Babička čekala ačekala. Akdyž dodvora vjelo auto, tušila, že jsem to nepřijel já. Už dopředu cítila, že přicházejí špatné zprávy. Aopravdu. Věděla, že to budou špatné zprávy, atak se zavřela vestodole anechtěla otevřít těm, co bouchali nadveře,“ říká dědeček.

Vyprávěl ten příběh už mnohokrát, apokaždé je dramatičtější adramatičtější ababička čeká víc avíc atuší jasněji ajasněji, že zpráva bude špatná. Ta špatná zpráva znamenala, že dědeček byl zabit vzajateckém táboře vLillehammeru. Přišli s ní dva dědovi nejlepší kamarádi. Když zaklepali nadveře, drželi čepice vrukou. Babička se schovala vestodole avykukovala ze seníku, když zprávu vyřizovali její tchýni. Apak se ukázalo, že přece jen mrtvý nebyl. Byl to dědův bratr, koho zabili. Dva týdny babička proplakala, pak se ti muži objevili podruhé aoznámili, že to bylo nedorozumění. Byla tak zmatená, že je oba skřikem avelkou vařečkou vruce hnala zdomu. Dnes se musí smát, když si vzpomene, jak byli oba zaskočení arychle utíkali dolů kcestě. Ale dlouho se nesměje. Bylo to asi to nejhorší, co vživotě zažila. Adědeček ještě nikdy nevyprávěl otěch dnech nazačátku války, kdy bojoval zaNorsko apadl dozajetí. Trochu se děsím toho dne, kdy se rozhodne mi otom povědět celou pravdu. Vůbec mám odědečka strach, protože toho vsobě nosí tolik, jak říká máma. Hodně ho to poznamenalo, říkává táta amá namysli ony dny, kdy dědeček nedokáže vstát zpostele, nechce jíst, nemůže nic dělat anedostane ze sebe ani slovo. Táta je nadědečka pyšný. Celá vesnice je něj pyšná. Všichni vědí, kolik toho zažil, kolik toho udělal pro vlast.

Sedí vesvé malé kuchyňce. Dědeček se dnes cítí dobře. Jsou povečeři ababička upekla muffiny, protože věděla, že přijdu. Mají mě rádi, mají ze mne radost. Říkají, že jsem dobrý kluk. Adítě štěstěny. Dostal jsem vživotě tolik dobrého. Aještě mě toho tolik čeká.

„Pokud nezačneš kouřit,“ říká babička.

„Kouřit nesmíš, Tarjei,“ přidává se dědeček.

„Ne ne, to já nikdy,“ říkám já.

Kristian aBjørn si párkrát tajně zapálili zabalvanem vestráni nad vesnicí. Bjørn sebral svému otci trochu tabáku dodýmky aKristian vsamoobsluze ukradl cigaretové papírky aústní sprej. Já jsem to ani nezkusil, protože jsem nevěděl, co bych řekl rodičům, kdyby mě přistihli. Bylo by to hloupé, ponižující.

Babička se scvrkla oněkolik velikostí, je teď menší než já ahubenější než máma. Svetry naní plandají, avždycky když ji obejmu, když přijdu nebo když odcházím, mám pocit, že než sevřu její sehnutá záda, musím zmezer mezi vrstvami jejího oblečení vytlačit spoustu vzduchu. Je to něco jako upouštění vzduchu zbalónu. Ale chutná jí avždycky říká, že se jí jídlo ukládá dopravé nohy. To se děda rozesměje. Dneska to také řekla, když snědla tři velké muffiny.

„Teď mám pravou nohu tak nacpanou, že si musím jít nachvilku lehnout.“ Děda se směje, já se směju. Babička si jde lehnout napohovku aděda začíná sumýváním nádobí. Zapne rádio apíská si kpísničce odGuns N’ Roses — jenže úplně jinou melodii. Sedím vté jejich vyhřáté kuchyni azažívám jakési zvláštní bezpečí. Pak si vzpomenu naúkol doangličtiny aohlédnu se pohodinách, pod kterými visí velká svatební fotka mámy atáty. Táta má vousy aproužkované sako, máma červené šaty avelké břicho. Neusmívají se dokamery, ale jeden nadruhého. Jsou vyfoceni nakopci zaKristianovým domem azanimi se rýsuje celá naše obec.

„Já už skoro musím domů,“ říkám.

„Skoro?“ říká děda asměje se.

„Musím domů. Úkol doangličtiny.“

„Doyou speak English.“

„Alittle bit.“

Jdu kbabičce, která podřimuje napohovce, aobejmu ji.

Vnaší třídě je pět kluků. Magnus, Kristian, Bjørn, Trygve ajá. Pětka, to není dobré číslo, říkává učitelka. Naučitelských poradách atřídních schůzkách se onás vedou nekonečné diskuse. Jeden znás je vždycky nejhorší. Obvykle Trygve. Kristian říkává, že má asi nějakou vadu namozku, kterou ještě neobjevili, protože mluví tak šišlavě amá vpuse tolik slin, že když mluví, někdy islintá. Vždycky když Kristian zmíní mozkovou vadu, jsme naTrygveho obzvlášť hodní. Smí snámi hrát fotbal, smí stát vbrance, ikdyž nikdy nic nechytí. Je to lepší, než když nedáme žádný gól, říká Kristian.

Všichni vetřídě chodí nabrigády, aby se zachránila existence školy vnaší obci. Jsme posledním rokem naprvním stupni anikdo znás nemá chuť dojíždět dvacet kilometrů achodit donové třídy slidmi, které vůbec nezná. ATrygve také ne. Jeho otec, který je advokát, rozjel podpisovou akci aslíbil, že škole daruje spoustu peněz, jen aby nebyla zrušena. Jen já bych rád chodil donové třídy, seděl vautobuse co nejdéle, dvacet kilometrů avíc. Ale spolu sostatními ukládám našetřené peníze dokasičky apožádal jsem rodiče, aby podepsali petici Trygveho otce. Chodili jsme spolu dotřídy pět apůl roku apředtím ještě doškolky. Znám kluky domorku kostí, myslím. Zajímalo by mě, jestli si někdo znich myslí, že zná domorku kostí mne. Jak se namě dívají ti, kteří jsou tak dlouho součástí mého života? Jednou jsem se zeptal Magnuse, co si omně myslí. Magnus je znás nejdospělejší, je předsedou žákovské samosprávy avyjadřuje se stejně dobře anglicky jako norsky. Dívá se jen naDiscovery aAnimal Planet azajímá se ovědomostní soutěže. Vhodině norštiny jednou navrhl, aby každý napsal tři věty oostatních spolužácích. Učitelce se nápad líbil. Ale anonymně, řekl Magnus. Ne, řekla učitelka, musíte se naučit stát zasvým názorem. Když jsme jí to odevzdali, zkopírovala poznámky okaždém žákovi audělala ztoho malý sešitek. Omně tam toho moc nebylo.

„Tarjei, 11 let, výborný vefotbale, mluví potichu/nezřetelně, je milý, férový kamarád, umí to se zvířaty/má rád svého psa, jeho dědeček je válečný veterán, vevětšině předmětů má dobré známky.“ Poslední bod připsala učitelka, asi aby to bylo delší. ATrygve mi pak pošeptal, že několik jeho bodů omně se ocitlo inaBjørnově seznamu.

Před Vánocemi začal Bjørn mluvit okonfirmaci. Jako dárek by si přál moped, je úplně zblázněný dovšeho, co má motor. Aokonfirmaci vkostele nestojí. Magnus přikyvuje, ano, on také ne. Už se nedokáže ztotožnit skřesťanským dědictvím. Já si hned vzpomenu nababičku adědu, takové řešení si pro sebe vůbec nedokážu představit. Vždyť babička se namou konfirmaci těší odté doby, co jsem začal chodit doškoly. Konfirmace je vtatínkově rodině důležitá, předěl mezi dítětem adospělým, chlapcem amužem. Julie měla konfirmaci letos najaře, dostala odbabičky tradiční vyšívaný kroj adědeček měl proslov otom, že ikdyž je nejstarší dcerou adědičkou nastatku, musí jít zasvými sny. Však máte ještě jednoho dědice, řekl avšichni se rozesmáli. Máma také řekla pár slov aJulie se málem rozplakala. Odtoho dne vznikl mezi ní amámou jakýsi nový vztah, říká Julie. Máma je najednou veselejší alíp si rozumějí. Avzimě plánují společnou dovolenou. Dámskou jízdu, říká máma apomrkává naJulii.

První, kdo měl vnaší vesnici jen občanskou konfirmaci, byl Snorre. Je odva roky starší než my achodí vdlouhém černém kabátě avysokých botách. Dostal mnohem méně peněz než ostatní spolužáci anajejich domě nevisela naznamení slavného dne státní vlajka. Sousedé si asi neuvědomili, že občanská konfirmace bývá vsobotu, jiní si mysleli, že dát mu peníze by bylo špatným signálem pro ostatní, azvláště pro ty, co budou mít konfirmaci příští rok.

Ale Bjørnovi je všechno jedno, jen když dostane odrodičů moped.

„Tady je všechno sto let zaopicemi. Můj bratranec vOslu měl občanskou konfirmaci adostal mnohem víc peněz než ti, kteří měli konfirmaci vkostele,“ opakuje.

„Vážně?“ ptá se Magnus. Má zato, že jestli je tato informace pravdivá, měli bychom církevní konfirmaci bojkotovat.

„Všichni by měli mít konfirmaci občanskou,“ dodává vzrušeně.

Trygve se směje. Nedostatkem peněz netrpí. Dobrovolně se hlásí — bude rodiče osvém rozhodnutí informovat jako první apak uvidíme, co oni nato. Jenže jeho rodiče berou všechno snadhledem. Babička si myslí, že jsou komunisti avolí Rudou volební alianci. Jestli se Trygveho otec chce mermomocí dělit openíze amajetek, pak je vnaší vesnici jistě dost lidí, kteří by pomoc potřebovali, říká babička.

Já se řečí okonfirmaci neúčastním. Je to ještě zadlouho ataky doufám, že doté doby kluci změní názor. Musím myslet naspoustu jiných věcí, ikdyž ještě nejsem dospělý. Nedělej si starosti, Tarjei, říká máma, když občas vidí, že se koušu dortů aupřeně zírám doneznáma.

Sedím sKristianem nakostelní zdi — je prosincový večer apořádný mráz. Sníh ještě nenapadl, ale jinovatka pokrývá všechno kolem. Vysoké hory poobou stranách nad vesnicí jsou jako stěny, mráz pokrývá všechny avšechno jako nějaký omamný prostředek. Nadně údolí je jako vledové jeskyni, říkává táta. Ty nejchladnější dny mám ze všeho nejradši, mám pocit, že mráz zničil všechny bakterie, apořádným nadechnutím si čistím plíce. Najaře mám nos úplně ucpaný aoči mi slzí, jen co se objevím nadvoře. Vloni jsem veškole přiznal, že mám už třetí týden rýmu, ustává, jen když zaprší. Učitelka si mě vzala stranou ařekla, že mám jasné příznaky senné rýmy. Poslala mě nastředisko asestra se mě vyptávala, jestli reaguji naseno nebo zvířata. Strašně jsem se bál, aby nezavolala rodičům, tak jsem zakroutil hlavou, ikdyž mám nateklý krk pokaždé, když vstoupím dochléva nebo si moc dlouho hraju skocourem. Mámě přesto zatelefonovali aona se pak cítila trapně, že alergické příznaky nezpozorovala sama. Táta je toho názoru, že alergie je pouhý výmysl farmaceutického průmyslu. Vždyť je proti přírodě být alergický napřírodu, měl by ses snažit překonat všechno, co nesnášíš, Tarjei, říká mi.

Vedle mě sedí Kristian azdlouhé chvíle vypouští obláčky páry — Bjørna chytli při krádeži tabáku ajeho otec přestal okamžitě kouřit.

„Slyšels otom, že Magnus se bude stěhovat?“ říká znenadání.

„Jak to?“

„Protože jeho otec dostal práci veFredrikstadu.“

„Hm.“ Magnus má štěstí, jistě se bude hodit spíš doměsta než sem knám. Horší je, že Magnus má sestru, dokteré jsem už přes rok zamilovaný. Kjersti, nejlepší holka zcelé školy. Je tak milá, že dokonce chodila několik týdnů sTrygvem, když sním jinak nikdo nechtěl mluvit. Vlastně to tehdy dojednal Kristian. Kjersti svolila okamžitě. Myslím, že nejhůř bude Magnusovo stěhování snášet babička. Vede totiž občanské sdružení proti vylidňování venkova. Sedm starších paní, které se týdně scházejí. Nevím, čím se vlastně zabývají, ale naautobusové zastávce pravidelně vylepují plakáty ovýhodách života navesnici. Magnuse ajeho rodinu to ale odstěhování evidentně neodradilo.

„Těším se, až půjdu nastřední školu,“ říkám azhluboka se nadechnu.

„Prosím tě proč, pak budeme muset každý den autobusem — dvě hodiny tam advě hodiny zpátky,“ nato Kristian.

„Budu bydlet naprivátě, Bjørnova sestra si taky pronajala pokoj.“

„To ti nikdy nedovolí. Tvůj táta tě přece potřebuje každý den.“

„Jen počkej auvidíš.“

—

Julie sedí vmém pokoji shrnkem kakaa. Vnaší rodině je tradice, že namoje narozeniny přijdou máma, táta asestra skakaem, ještě než vstanu. Dneska je mi šestnáct aje sobota, ale naši mě vzbudili už vsedm. Jsou toho mínění, že člověk má být vždycky nanohou před osmou. Dostal jsem rybářský prut, ten jsem si sice přál, ale ne knarozeninám. Ataky počítačovou hru Sim City odJulie. Už jsem si tu hru nainstaloval ateď stavím domy aželezniční tratě asilnice…

Aodehrává se všechno naráz. Máma atáta jsou dole apřipravují dobrou snídani, slaninu amíchaná vajíčka. Táta mi připíjí šampaňským. Máma se směje.

„Ajá bych šampaňské mohla dostat?“ ptá se Julie.

„No tak dobře, malou skleničku,“ říká táta apodívá se namámu, ta souhlasně přikývne.

—

—

—

—

—

—

—