Mami ... miluju

Aleš Palán, Anna Palánová

Rozhovory o lásce navzdory

Fotografie Libuše Jarcovjáková

PROSTOR | Praha | 2023

Mami, miluju

Rozhovory o lásce navzdory

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,
v roce 2022 jako svou 639. publikaci.
Fotografie Libuše Jarcovjáková.

Editorka fotografií Lucie Černá.
Odpovědná redaktorka tištěné knihy a redakce textu Lenka Vosičková.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.
Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).
Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první.

© Aleš Palán, Anna Palánová 2023

Fotografie © Libuše Jarcovjáková 2023

© PROSTOR 2023

ISBN 978-80-7260-564-4

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

V původní knize je použito víc jak 50 fotografií. Tato verze se od tištěné knihy liší, verzi s obrázky odpovídající tištěné publikaci najdete v PDF.

Autoři děkují Björnu Steinzovi za fotografie, Věře Nevoralové a Miše Prach Kotr.

Už je tvoje?

Na první pohled to vypadá, že už byly prolomeny všechny bariéry a hovořit je dnes možné v podstatě o čemkoliv. Naše společnost je přece doširoka otevřená a komunikace se stala jejím krevním řečištěm. Přesto existují témata, která jsou nadále víceméně tabu.

Tím zřejmě nejniternějším je patologický nebo absentující vztah mezi matkou a dcerou. Ne, nemluvím o konfliktech a nedorozuměních, o generační vzpouře, o cestách, které se zkrátka rozejdou. Mám na mysli totální nepřijetí, opičí lásku, vyhlazovací válku.

„Už je ta malá tvoje?“ ptali se jedné z hrdinek této knihy záhy po porodu. Co dělat, když se ale mateřská láska vůbec nenastartuje a cizota vydrží? A co když se objeví až během let? Jak se na vztahu mezi matkou a dcerou projeví, pokud do něj vstoupí vnější agrese? „Otec je nejistý, matka je vždycky jistá,“ tvrdí otřepané úsloví. Jaké to ale je, když ani matka není jistá? A tím nemyslím jen onu biologickou rovinu.

A naopak. Jaké to je bát se devastujícím způsobem o svou dceru? Nechápat ji, ztrácet ji… Ztratit. Je to boj, ve kterém je dovoleno úplně všechno? A jaké jsou šrámy z takového střetnutí? Zacelí se vůbec někdy?

Kniha Mami, miluju přináší příběhy pěti dívek a žen. Jsou mladé, některým je těsně přes dvacet, těm starším maximálně trochu přes třicet – a stejně toho mají za sebou na devět životů. Do těch životů něco zasáhlo. Možná to byl osud, dispozice, jedno chybné rozhodnutí, hloupá souhra okolností… Poznamenalo to ženy samotné i vztahy, které navazují. Přesto jsou stále dcerami a některé z nich už také matkami. Navzdory všemu se pokoušejí vyslovit: „Mami, miluju.“ Navzdory všemu to samy potřebují slyšet.

Ve dvaceti je to jiné než o dekádu později. Člověk je otřískanější, unavenější, snad i poučenější, dochází mu, jak jsou věci nejednoznačné. Ten oheň, který osvětluje ženskou rodovou linii, ale nepohasl. Někdy ji tmelí, jindy drtí, tak od počátku.

Anička, Aneta, Dorota, Laura, Jana. Jsou ve věku, kdy by si měly užívat, ale ony se potřebují primárně vypořádat s nákladem těžkostí. Jak to zvládají? Odpověď najdete na následujících stranách. Dopředu můžu jen prozradit, že radovat se je dovoleno v jakékoliv situaci.

V mnoha různých oblastech jsem se už potkal s peer aktivitami, tedy s vrstevnickými programy, které mohou k člověku – zejména mladému – přistoupit bez bariéry odlišného věku. I proto jsem oslovil svou dceru Aničku, která to, že umí naslouchat, osvědčila ve svém podcastu i v životě. Dva z pěti rozhovorů jsou její. Společnou knihu chápu i jako další pojítko mezi námi.

Nebylo pochyb, že fotografie do chystané knihy musí dělat také žena. Měl jsem nevšední radost, když na spolupráci kývla Libuše Jarcovjáková, výjimečná fotografka a vroucí osobnost. Při společné práci jsem se jen utvrdil, že jedno podmiňuje druhé.

Přál bych si, aby podobná souhra zaznívala z každého příběhu této knihy.

Aleš Palán

Anička

Prožiješ to několikrát

Na koňském hřbetu jsem seděl jen párkrát, takže si všechno přesně pamatuju: trasu vyjížďky, jméno koně, vůni jeho potu… Když ale byla mou průvodkyní v sedle Anička, nevybavím si nic, ani barvu zvířete. Zato ji samotnou nezapomenu.

Poznali jsme se na jízdárně, tak bysme tvůj příběh mohli otevřít koňmi. Pokud člověk havaruje v autě a není rovnou mrtvý, říká se, že by měl co nejdřív znovu sednout za volant, protože jinak už nikdy nebude řídit. Ty jezdíš dál, i když jsi hodně špatně spadla.

Když jsi po pádu schopný do sedla rovnou vylézt, je nejlepší to udělat hned. Já sama hodněkrát spadla špatně a nebyla jsem toho schopná, měla jsem třeba otřes mozku nebo něco tak naraženého, že to fakt strašně bolelo. Na koně jsem pak mohla třeba až za týden nebo za měsíc. A to jsem potom cítila ostych. Cítím ho vždycky, když na koně sednu po určité prodlevě, nejen po zranění, musím si prostě zvykat. Jako když se po dlouhé době vrátíš domů, lidi můžou být jiní, okolnosti se třeba změnily… i když co já vím o tom, jaké je to vrátit se tam, kde má člověk kořeny? Jediné moje kořeny jsou koňské sedlo. Když sednu na koně po pauze, trvá třeba půl hodinky, někdy dvě tři jízdy, než se úplně otřepu. Strach v sobě nemám, jen respekt vůči zvířatům.

Tvrdí se, že zvíře strach vycítí.

Zvíře určitě vycítí emoce. Hodně lidí, které učím na koni jezdit, říká: „On určitě pozná, že se bojím, tak se mnou bude utíkat a dělat mi naschvály.“ Ano, existují i koně, kteří provádějí naschvály, ale většina koní, hlavně školních, funguje jinak. Když na ně posadíš nezkušeného člověka, stane se z nich línej medvěd, kterýho sotva donutíš hejbnout se, půjde tak od trávy k trávě. Jakmile na něj ale sedne někdo zkušený, probudí v něm osobnost. Můžeš vidět jeho úplnou fyzickou proměnu, najednou se napřímí, jinak nese hlavu, jinak nese ocas… A hlavně pracuje, okamžitě pozná, když má v sedle někoho, kdo jezdit umí. Existují koně zlí od nátury, jako zlí už se narodili nebo jsou zkažení – stejně jako lidi. Může se ti stát, že při první jízdě z koně spadneš, ale ne kvůli tvému strachu, kůň se spíš třeba něčeho lekne. Není to tak, že si kůň řekne: tenhle se bojí, tak ho shodím.

Naučila ses postupně lépe padat, nebo spíš nasedat zpátky sebevědoměji a rychleji?

Obojí. Začínala jsem voltiží, což je takové cvičení na koni. Kůň běhá dokola na dlouhé šňůře, které se říká lonž. Nevím, jestli jsi to někdy viděl, uprostřed stojí člověk, má lonž a kůň běhá dokola.

Není to pro koně nuda?

Pro koně to je náročné, potřebuje speciální trénink, mimo jiné proto, aby se neopotřebovával, protože když běhá v kruhu jedním směrem, zatěžuje víc vnější nohy. Je to esteticky krásný sport, mně to ale úplně nešlo, nejsem ladná, navíc jsem jezdila v klubu, kde nebyl ani pořádný trenér. Spíš to bylo jen takové pobíhání, aby se děcka nenudila.

Nerozumím tomu, ale viděl jsem tě v sedle a přišlo mi, že se mrskáš velmi ladně.

Teď už jo, po spoustě let. Když jsem s voltiží začínala, byla tam – stejně jako dnes – tlupa děcek a jeden voltižní kůň, na kterém jsme se střídali. Vyskočíš na něj, odcvičíš sestavu a seskočíš. Trénovali jsme na sudu s přidělanými madly, za která se držíš, učíš se dělat stojky a seskakovat saltem.

Takže na tom koni pak nesedíš a nepočítáš pampelišky, nýbrž provádíš gymnastiku.

Ano, je tam předepsaná povinná sestava a pak volné sestavy, což je fakt krása. Kůň cválá, přiběhneš k němu, chytneš se madel a vyskočíš. Já se na něj tedy spíš nějak vyhrabala, ale jsou lidi, co vyskočí rovnou do stojky.

Takže stojí na sedle?

Drží se jen za madla, stojí na tom cválajícím koni hlavou dolů. Je to perfektní průprava pro jakéhokoliv jezdce, protože pod sebou nemá sedlo, jen takovou dečku, takže se naučí vnímat pohyb zvířete intenzivněji.

Už začínám chápat ty pády.

Špatně se protočíš při stojce nebo při jiné figuře a řízneš sebou. Na začátku padají všichni, nepřijdeš si na zemi nijak divně. Nemám svoje pády odstupňované, který by byl nejhorší, ale hlavně si je nepamatuju; byl jich hrozný ranec.

Dokud nepřišel ten opravdu špatný pád…

Nejde ani tak o ten pád, tenhle možná nebyl ten úplně nejhorší, ale o to, že můj život obrátil naruby. Dneska vidím, že ho obrátil dobře, protože bych stejně nebyla schopná se u koní uživit. Tam nejsou peníze, a když to chceš dělat opravdu dobře, není tam ani žádný osobní život. V té době jsem pracovala v Anglii jako ošetřovatelka koní a B rider, pracovní jezdec. Top jezdec závodí a ty mu koně připravuješ. Nebyla jsem extra dobrá, abych si mohla říct, že budu top jezdec, v Anglii už vůbec ne, ale šla jsem tam s tím, že budu dělat ošku – tu ošetřovatelku, občas sednu na koně a budu spokojená. Jak jsem byla zvyklá furt se stěhovat a nemít žádnou stabilitu, vydala jsem se cestou totálního chaosu, pořád něco ve stájích, každý víkend na závodech, kde se pak chlastá… Koně jsou ušlechtilí, ale kolem nich je hrozná dřina, nebylo to ani nijak zvlášť zaplacené. Začínalo se v sedm ráno a končilo třeba v deset večer, myslela jsem jen na koně, zdálo se mi o nich, úplně mi hrabalo. V týdnu byl jeden den volna, někdy ani ten ne, a i když dostaneš volno, stejně jdeš jezdit. Co jiného bys dělal?

A ten pád? Chce se ti o něm vůbec mluvit?

Ale jo, klidně. Nic zvláštního. Mladá kobylka se postavila na zadní, převrátila se a mými zády jsme přerazily ohradu.

Kůň spadl ještě na tebe?

To si přesně nepamatuju. Spadly jsme a já si vybavuju až pohled, jak se kůň přede mnou zvedá. Určitě jsem nebyla v bezvědomí, snad mi to vypnulo jen na chvilku. Pomyslela jsem si: hlavně že je v pořádku kůň. Vždycky jde totiž o koně, kteří nejsou levní, a navíc jseš v cizí zemi. Sebrala jsem se, odvedla kobylku domů, ještě jsem ji prohlídla, odsedlala a oduzdila. Pak se mi začala motat hlava, tak jsem si šla sednout na balíky. Pak jsem si lehla. Když jsem se probrala, už jsem necítila nohy, naštěstí tam byli nějací lidi, tak jsem na ně zavolala a oni zavolali záchranku. Odvezli mě, zrentgenovali a poslali na magnetickou rezonanci. Nezjistilo se nic závažného, kromě toho, že mi praskl obratel.

Někde v bederní páteři?

Ano, ve skloubení pánevní kosti, říká se tomu SI skloubení. Měla jsem pohnutou pánev, což jsem se ale dozvěděla až později od fyzioterapeutů. Tehdy mě jen dali do krunýře.

Mohla jsi v něm hýbat jenom nohama?

Ne, jenom jsem ležela a nohama mi chodili hýbat. Dlouho jsem nic necítila, protože se mi udělal otok vedle páteře a tlačilo to na nervy i na míchu. Někdy přišel záblesk pocitu, nebyla to fantomová bolest, opravdu jsem cítila, že na mě třeba někdo šahá, ale zase to vymizelo. Mám s tím problém dodnes, na levé straně mám pořád otok, takovou hrču. Zvláštní je, že i když je to na levé straně, vypíná mi to pravou nohu, občas ji přestanu cítit. Někdy mě píchne v páteři, nohou mi projede ostrá bolest, chvíli ji necítím, ale zase to naskočí. Bude se to muset operovat, ale já pod kudlu úplně nespěchám, dlouho jsem nebyla ani na žádné kontrole, docela se toho bojím. Až mi to odoperují, tlak se zase změní a může se stát, že na chvíli nebo i na delší dobu zase nebudu cítit nohy. Takže to odkládám, nechci o tom ani moc vědět, což je debilní, zvlášť teď, když mám dítě. Měla jsem samozřejmě problémy otěhotnět, problémy v těhotenství, protože tyhle orgány jsou v pánvi.

Hrozilo, že vůbec nebudeš chodit?

Asi úplně ne, čekalo se prostě, až otok splaskne. Spíš si nebyli jistí, jak dlouho bude trvat, než chodit začnu. Ale nevím, jestli to od nich nebyla jen nějaká profesionální floskule, doktoři se tam se mnou moc nebavili. Já si to každopádně nastavila tak, že teď je to blbý, ale bude to zase dobrý.

Jsi taková povaha, že to v sobě dokážeš přenastavit?

Dokážu. Jsem děsně emotivní, všechno mám děsně moc. Vidím to na své dceři, buď je úplně šíleně nasraná, nebo naprosto extatická, přesně jako já. Stávalo se mi, a stává se dodnes, že jsem se úplně nešťastně zamilovala, ale naučila jsem se zakázat si to. Už před sebou vidím ty červené vlajky.

Poslechneš se?

Poslechnu. Zahořím, ale umím si říct: dost. Nevím, jestli jsem se někdy pořádně sesypala, možná na terapii, ale když se něco sere a já cítím, že jsem už jen krůček od toho se sesypat, dokážu si říct: Dost, na tohle prostě nemám čas a energii.

Energii?

Protože když se sesypu, dlouho se z toho dostávám. Tak si radši řeknu: Jasně, tohle je blbý, ale podívej se někam jinam, kde najdeš i něco dobrýho.

Jsi hodně emotivní, ale zároveň analytická a racionální.

Snažím se, protože nejen mně, ale i mému okolí ty emoce ubližují. Neumím se přetvařovat, na mně okamžitě poznáš, že jsem naštvaná, smutná, cokoliv. A tím okolí obtěžuju, ať chci, nebo ne. Já nechci obtěžovat, jsem ráda, když si okolí myslí, že je všechno v pohodě. A jak se zároveň neumím přetvařovat, musím se přenastavit.

Jak jsi to udělala po úrazu, když jsi ležela v krunýři, v cizí zemi, asi i dost sama?

Samota mi v takovou chvíli nevadí, pokud je mi blbě, jsem radši sama. Když mi umíral pes, do té doby můj jediný přítel, držela jsem ho v náručí do poslední chvíle. Byla tam se mnou moje máma a snažila se mě utěšit, pokusila se na mě fyzicky sáhnout a mě to úplně šíleně vytočilo. Zejména od ní nemám doteky ráda. Potřebuju si to odbýt sama, a když nejhorší pomine, ráda si o tom promluvím. Ale jak sis všiml, mluvím hodně a málokdo to vydrží. Takže jsem zvyklá odžívat si to spíš sama.

Když jsi byla v Anglii v krunýři, nikdo za tebou nechodil?

Byla jsem ve špitále snad dva měsíce, a pokud si to pamatuju správně, nechodil tam nikdo.

A co někdo ze stájí, koňáci?

Ne, byli jsme občas v kontaktu přes esemesku, jinak nic.

Předpokládám, že za ostatními pacienty návštěvy chodily.

Návštěvy jim chodily, ale mně to nijak nepřekáželo. Spíš jsem se strašně nudila, v Česku bych si vzala knížku, ale anglicky jsem neuměla dost, abych si četla. Ještě nebyly chytré mobily, nebo možná byly, ale já ho neměla. Není na co vzpomínat, nic se nedělo, akorát občas přišel někdo z personálu, aby mi protáhl nohy.

Co bys četla, kdybys měla co?

Dobře mi dělají všechny cizí příběhy, zbožňuju hlavně horory, miluju třeba dokumenty o masových vrazích a psychopatech, u takových věcí krásně relaxuju. Baví mě taky únosy, kdy někdo najednou zmizí.

Jak u toho relaxuješ? Nebojíš se?

To víš, že bojím, ale já se bojím ráda, vím přece zároveň, že mi zásadně nic nehrozí. Jediné, čeho se opravdu bojím, je válka – což mi teď nedělá dobře. Horory čtu od svých jedenácti let, asi to překrývalo moje vlastní strachy a problémy doma. Strach je veliká emoce, která mozek přepne do takového survival modu, můžeš jen chodit a mluvit, vypne to další přemýšlení. Strach je vlastně můj útěk, když se bojím u cizích příběhů, nemyslím na nic jiného a to mi pomáhá.

Proč ses pak nechala převézt do Česka?

Kvůli pojištění, léčba pokračovala v Česku. Nějakou dobu jsem ještě jezdila na vozíčku, než jsem se mohla postavit. Ale nohy mi furt vypínaly, takže jsem pro jistotu tahala vozík s sebou. Od toho se odvíjela změna mojí profese, musela jsem si najít něco, co bych dokázala dělat z vozíku. Nejsem z rodiny, která by mě byla schopna živit, a já ani od nikoho nic nechci. Poštěstilo se mi najít práci v call centru v bance. Už jsem celkem chodila, ale potřebovala jsem střídat polohy, nejen sedět, ale taky stát. Ideální, se sluchátkama na uších můžeš klidně dělat stojky. V bankovnictví jsem kupodivu zůstala dodnes, testuju software pro různé banky. Nejsem žádný super tester, ale je to práce, která mě uživí, kterou dělám dobře, jsou se mnou spokojeni a mám fajn kolegy.

Koňařinu bys dál dělat nemohla?

Nemohla a ani nechtěla, vydělávám možná trojnásobek toho, co bych měla u koní. Ale bez koní zůstat nechci. Být fyzicky unavený a špinavý je velmi prospěšné, kvůli tomu chodím na farmu Rybníček, kde mám koně a kamarády. Já moc nevěřím na řeči typu: Mělo se ti to stát, aby se ti nestalo něco horšího. Tohle jsou zraňující myšlenky. Ale ten úraz se mi stát měl, nikomu to neublížilo a mně to zlepšilo život. Že mě bolí záda? To dneska každého.

Co se v Česku změnilo, kromě tvého zdravotního stavu a profese?

Po návratu sem jsem zjistila, že chci normální vztah. V jednadvaceti letech mi došlo, že potřebuju domov, strašlivě jsem po něm začala toužit – a vlastně dodnes se mi tohle přání nepovedlo splnit.

Kolikrát ses do té doby stěhovala?

Do mých osmnácti let jsme se stěhovali třináctkrát. Možná bych to ještě zvládla vyjmenovat, hodně to bylo po severní Moravě. Vždycky jsme se někam přestěhovali a já tam nikoho neznala, na jedné základce jsem byla totální outsider. Měla jsem psa, kterého jsem přitáhla z ulice, když mi bylo osm. On byl můj jediný pevný bod, furt jsem s ním chodila do lesa a nikdo o mně celý den nevěděl. Když jsem nebyla v lese, tak jsem si četla, kreslila nebo byla u koní. Díky bohu jsme se stěhovali kolem jedné stáje, takže jsem se tam mohla vracet.

Proč jste se tolikrát stěhovali?

Je to long story, ale abys měl základ: jsem nejmladší ze čtyř dětí. Mamka žila s nějakým Vilémem, měla s ním tři moje sourozence. On ale příšerně chlastal, bil ji a prováděl všechny ty hrozné věci, které chlast působí. Odešla od něj a vzala si mého tátu, Honzu, se kterým otěhotněla. Já jsem chtěné dítě, ale když byla máma v sedmém měsíci, odešel táta za jinou. S ní měl další dítě. Moje nevlastní sestra si mě našla na Facebooku, je jen o kousek mladší nebo starší než já, ani nevím. Jak jsem se postupně dozvěděla, mám od táty ještě tři nebo čtyři další sourozence. Když od nás můj táta odešel, mamka se vrátila k Vilémovi, v té době nepil. Zůstali jsme u něj do mých čtyř pěti let a pak se odstartovalo všechno to stěhování. Ale stěhovali jsme se už předtím.

Nevlastní táta začal pít znovu, že?

Ano. Mám rané vzpomínky, mohly mi být tři čtyři roky, jak mě v noci budilo, že chtěl po mámě sex. Vynucoval si ho, a když nechtěla, tak ji třeba shodil z postele. Postýlku jsem měla hned vedle… Dodnes nesnesu slyšet sexuální zvuky, ať už to jsou sousedi, nebo nedej bože někdo z rodiny. Strašně se mi to hnusí, hned mi začne bušit srdce. Nesnesu ani koukat se s někým na sexuální scénu v televizi, cítím se enormně trapně a ohroženě. Ani s přítelem, se kterým jsme sedm let.

Když už to máma nemohla s Vilémem vydržet, každý máme přece jen nějakou hranici, našla si chlapa, předpokládám někde na seznamce. Byl z příhraničí, bydleli jsme přímo na celnici. V té době se nejezdilo přes hranice jako dneska, tenkrát projela dvě tři auta za den. Bylo to tam v podstatě hezké, byt pěkný, k celnici vedla nádherná třešňová alej, když kvetla, bylo pod ní nasněženo květů. Tam jsme žili dlouho, moje nejdelší období na jednom místě, snad pět let. Skončilo to ale tím, že se moje máma pokusila o sebevraždu, což mi nikdy nikdo otevřeně neřekl. Sama jsem si to vydedukovala až za spoustu let.

Zase alkohol?

Ten chlápek ji hrozně deptal, byl to v jádru zlej člověk, jako děcku mi to jen nedocházelo. Karma ho pak svinsky doběhla, na stáří byl hodně nemocnej a myslím, že už nežije. Vůbec mi ho nebylo líto, s lidmi jako on soucit bohužel nemám.

Jak se choval k tobě?

Dobře, a myslím, že ke všem dětem, i když za sourozence mluvit nemůžu. My se o těch věcech nebavíme, jen občas se ségrou. Jezdili jsme třeba na výlety, dokonce na dovolené, což jsem do té doby vůbec neznala, byli jsme třeba na Vranově. Pak už to byl jen idiot za idiotem.

Bylo to horší?

Rozhodně, nikdy už to nebylo lepší. Celé naše stěhování bylo způsobené tím, že mamka buď někde našla práci, bydlení, nebo chlapa. U nás bylo úplně normální neplatit elektriku, věčně se čekalo na upomínky. Nebo být na pracáku a fňukat. Přišlo období, kdy se mamce v jedné vsi povedlo sehnat k pronájmu restauraci. Zařídila ji, rozjela provoz, ale pak měla autonehodu. V zatáčce do ní nakouřil debil v dodávce, měli jsme wartburga a ji zachránila jeho konstrukce. Ale rozbilo se jí koleno, od té doby je na tom zdravotně špatně. Nemohla pracovat a v podniku vznikly obrovské dluhy, splácí je dodnes. V tomhle jsem vyrůstala. Moje máma byla v podstatě velmi nezodpovědný člověk. Bylo mi devět let, měli jsme psa, a když jsem ho nevyvenčila já, nevyvenčil ho nikdo. Nikdo mě neučil zodpovědnosti, byla jsem nejmladší, nikdo mě k ničemu nevedl. Dnes jsem sama máma a už si to tolik nevyčítám. Ale nevyčítám to ani jí. Dokud nezůstanu sama se čtyřmi dětmi, nemůžu ji soudit.

Starší sourozenci u vás nefungovali?

Ti už tenkrát byli pryč, jeden brácha je starší o patnáct let, druhý o čtrnáct, ségra o sedm. Když jí bylo patnáct, našla si kluka – a je s ním dodneška, mají spolu děti. Ona byla v mnoha věcech takový můj vzor. Občas přijela a seřvala mě, že je doma bordel, zezačátku jsme měly špatný vztah nebo spíš žádný. Když se jí narodily děti, začala asi chápat, že ne úplně všechno byla moje vina. Já byla ale fakt strašný děcko, hroznej bordelář, nezodpovědná a rozmazlená.

Rozmazlená? Když jste neměly na elektriku?

Možná bysme na ni měly, ale máma si radši koupila cigára a křížovky. Když jsem byla otravná, tak aby se mě zbavila, koupila mi plastové koníky potažené plyšem, těch jsem měla dost. Pak ale přišly doby, kdy jsme fakt neměly na jídlo. Měla jsem takovou pokladničku ve tvaru jablka, do které jsem házela halíře, a já je musela všechny vybrat, abysme měly aspoň na rohlíky s ramou.

Bratři za vámi nejezdili?

Už měli svůj život. Mladší brácha je těžkej alkoholik – když jsme se stěhovali od Viléma, on s ním zůstal, naučil se u něj chlastat a kouřit a drží se toho. Přitom je neuvěřitelně zručný, je i pečlivý, umí vyrobit nádherné věci, dokud se ovšem neopije. Pak je nezodpovědný a totálně nespolehlivý. Občas s náma žil, když byl v prdeli a odněkud ho vykopli. Celkově ale bylo lepší, když s náma nebyl.

Jak se k tobě choval?

Když nebyl ožralej, tak celkem dobrý. Byla jsem zrovna nemocná, měla jsem kašel a koukala v obýváku na televizi, brácha přišel, hodil po mně ručník, ať kašlu do něj, že ho to ruší. Občas s ním ale byla sranda, myslím, že je hodnej a má nízký sebevědomí. Vypozorovala jsem, že alkoholismus je především sebelítost, a on dobře vnímal všechno, co se dělo doma. Nedokázal se tomu vzepřít, prostředí, odkud vzešel, přijal jako něco, co nemůže změnit. Což je ovšem blbost.

A nejstarší brácha?