Robert Holm, dánský odborník na značky, se po návštěvě čínské Šanghaje rozhodne změnit svět. S pomocí sociálních sítí se mu podaří spustit nové stěhování národů. Rozdělené společnosti se skutečně rozdělují, mezi lidmi začínají vyrůstat zdi. Kvalita životního prostředí se zlepšuje. V syrské polopoušti prosperuje Nový Berlín.

Nový Berlín.

•

Nová Šanghaj.

•

Nové Atény.

Větrné mlýny

David Zábranský

LOGOZ

aneb

Robert Holm, marketér dánský

Text vznikl s finanční podporou

Ministerstva kultury České republiky.

V roce 2019 jako svoji 519. tištěnou a 44. elektronickou publikaci

vydalo nakladatelství Větrné mlýny

www.vetrnemlyny.cz

Redakce Lenka Brodecká

Grafický design a sazba z písma Noe (www.schick-toikka.com)

© Pavla Nešverová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Vydání první

ISBN 978-80-7443-333-7 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-344-3 (eBook)

Obsah

DÍL PRVNÍ

I.

II.

DÍL DRUHÝ

I. Populista

II. Hvězdy

EPILOG — CESTA

Slunce, nemajíc vyhnutí, svítilo na tolik novinek…

DÍL PRVNÍ

I.

1.

Robert Holm kdysi dostal nápad. Prožil jakési osvícení, načež veden paprskem tohoto světla – ze všech stran chráněn absolutní tmou – vyrazil kupředu a od základů přeskládal celý svět.

Stalo se to v době datlové. (Nikoli datové, jak si tehdy lidé namlouvali.) V době, která si své označení vysloužila tehdy typickou lidskou aktivitou: ponižujícím trefováním se do písmenek na kluzkých ploškách displejů. V té době datlovali všichni a všude.

Doba datlová a její způsoby. Konkrétně Robert Holm takovými způsoby opovrhoval a určitě měl radost, když některý z datlů vrazil hlavou do sloupu. Za chůze se chodí, nedatluje, ty datlující trubko!

Robert stavěl úmorné datlování – včetně toho svého – do kontrastu s radostí z osvícení, kterého se mu dostalo tehdy v Šanghaji. Nicméně…

Robert na svém iPhonu datloval dobře. Tenoučké prstíky, a jak do toho bušily! Jeho tweety, s jejichž pomocí nakonec opravdu zreformoval svět, byly jako ukovány z oceli. Měl koncept i řešení. Evropan z Evropské unie, to ano, od narození. Ale jeho neochota kroužit a přešlapovat, jeho přímá a vzpřímená chůze, běh, let, tak netypický pro tehdejší evropskou náturu… Na to všichni koukali jako vrány.

Teď je krátce po smrti. Bylo mu rovných osmdesát, když se to stalo. Osmdesát s vykřičníkem, jak by řekl on sám, vždyť přece po velkou část života neúnavně tvrdil: „Všechno je s vykřičníkem! Všechno by mělo být s vykřičníkem, neboť každá vteřina je zázrak!“

Každá vteřina je zázrak. Proto v sobě člověk musí vykřesat élan vital, hodně élanu vitalu, což Robert ve svém případě řešil tak, že za každou větou včetně otázek práskl vykřičníkem. Dělal to neúnavně. V posledních letech před koncem už to bylo otravné.

Roberta Holma životní pouť! Jsem přesvědčený, že k jeho příběhu, z něhož suverénně udělal náš příběh, mám co říct. Počítal jsem Roberta Holma mezi své přátele. Strávili jsme spolu v Novém Berlíně v rozhovorech dlouhou řadu večerů. Nehledě k tomu, že jsme spolu víc než půl druhé dekády řekněme „ekologicky hospodařili“.

Ač jsem o čtyřicet let mladší, v mnohém jsme si rozuměli. Dokonce jsem měl jeho důvěru. Když před půlrokem polehával na své dosti netradiční smrtelné posteli – tvrdé! („úmyslně tvrdé!“, jak tehdy zdůraznil, ačkoli to byla evidentní lež) –, byl jsem to já, komu svěřil své paměti. Jeho instrukce přitom zněla jasně:

„Až to budete vydávat, tak neměnit! Ani písmeno, ani řádku, ani mezeru, nic… Jsem Robert Holm. Jsem hvězda. Jsem maximální hybatel. Motýl, jehož křídlo dokázalo před čtyřiceti lety pohnout vesmírem! Takže vím, co a jak psát! Jo, a pokud jde o datum vydání, tak rozhodně uveď el en čtyřicet! Na to nezapomeň!“

L. N. 40. Robert tím údajem myslel „čtyřicet let po mně, po Nejlepším Holmovi“. A hlavně čtyřicet let po Nápadu.

„Víš, co to bylo za nápad, že?!“ zeptal se tehdy, když mi předával asi dva centimetry tlustý sešit v hnědých plátěných deskách, jehož stránky byly z více než dvou třetin popsané krásným rukopisem. Nato se překulil na druhý bok, nadzvedl se a upil zeleného čaje z hliněné misky. Jeho tenká ručka mi připomněla dřevěné hůlky, s jejichž pomocí jsme se mnozí v Novém Berlíně pokoušeli krmit, abychom Robertovi udělali radost.

Víš, co to bylo za nápad, že? V té otázce nemohlo být víc potměšilosti. V té otázce byl celý – starý („úmyslně starý!“) a otravný – Robert Holm.

„Samozřejmě vím, Roberte, který nápad máš na mysli,“ řekl jsem. Pak jsem natáhl ruku co nejdál do jeho klícky a zkusil jsem mu podepřít záda polštářem. Nešlo to, nedosáhl jsem.

„Bez tebe bychom tady nebyli,“ dodal jsem rychle, abych ho aspoň něčím potěšil. „Bez tebe bychom nebyli tady… ani nikde jinde. Nebyli bychom vůbec.“

Toho dne, kdy mi předával svůj psaný odkaz, už i Robert počítal s tím, že před sebou má týdny, přinejlepším pár měsíců života. Smrti se nebál. Říkal cosi o Sókratovi a o jeho smíření s konečným rozsudkem. Ale k tomu všemu se dostanu. K životu, k procesu, k životnímu procesu… K velkoleposti, která v Robertově případě celou dobu visela na úplně tenké stopičce.

Důvod, proč jsem se i já rozhodl, že usednu k psaní, je prostý a lze ho snadno odhadnout. Chci psát kvůli pravdě. Ne proto, abych si hrál na Robertova Platóna!

Krom toho je zde však ještě jeden důvod. Dlouhá a řekněme závratná cesta, ze které jsem se před pár měsíci vrátil. Doteď mě pobolívá kotník, co jsem si vyvrtl, a zlomený ukazováček na pravé ruce nesrostl zrovna tak, abych se s ním mohl chlubit. Ale nestěžuji si. Jsem zpátky mezi vámi na zemi. Vím teď přesně, jak se to s naší zemí má a kolik nás po ní chodí. Pan Dumitrescu, pan Lewandowski, pan Fu, pan Bystrický, pan Ferencz… Vím, že na řekách Eufrat a Tigris jsou tajné a velmi výkonné čističky vody. Špičková technika, se kterou se u nás jinak nesetkáte. Vím něco, co s velkou pravděpodobností nevěděl ani Robert.

Začít však musím jinde.

Začnu přirozeně od onoho rozhodujícího dne v Šanghaji.

2.

Občan Evropské unie a Dánského království jménem Robert Holm měl toho jarního dne na nose černé dioptrické brýle značky Prada.

Evropská unie byla pokusem sdružit tehdejší nejvyspělejší země a Dánské království bylo už nějakou dobu v rámci sdružených zemí šlehačkou na dortu; místo, jehož našlehaná špička pomalu opouštěla pozemskou sféru a podobna letadlu, které právě vystrčilo zobák do své plánované letové hladiny, již nahlížela do světa nad mraky. Robert Holm své zemi a Unii rozhodně nedělal ostudu. I Robert byl ve všech tehdy podstatných směrech na výši.

Obroučky jeho brýlí byly vyrobeny z velmi speciálního patentovaného materiálu s chráněným označením Optyl. Za Optyl si člověk musel připlatit. Právo na jeho výrobu a následné kasírování přitom nenáleželo společnosti Prada Group, S.p.A., jak jsem zjistil po hodině přehrabování archivu, nýbrž skupině Safil, která byla nějak provázána s jiným výrobcem brýlí a dalších produktů s označením Carrera. Takže Carrera vlastnila (spoluvlastnila?) Safil, pod který spadal Optyl. Tak nějak… O tenčených antireflexních čočkách Zeiss a o patentech na jejich povrchovou úpravu raději pomlčme. To by celý ten propletenec vztahů a nároků, které se navíc bez ustání proměňovaly, jak se na světových burzách prodávaly a nakupovaly akcie vyjmenovaných společností, zamotalo ještě víc.

Tak se tehdy žilo. Ve velmi komplikovaném, komplexním, snovém světě. Robert míval dvanáct hodin denně na nose neforemný vzdušný zámek, bez ustání se proměňující kaleidoskop desítek cizích „duševních vlastnictví“.

Z mého zpětného pohledu to byl nevkusný guláš. Pýcha a drzost korporací, arogantní překročení mezí, nic jiného. A na druhé straně lidská hloupost. Konzumenti se necítili trapně, ani zneužitě. Robert – a kdo se tehdy choval jinak? – dokonce své cizí duševní vlastnictví stavěl na odiv, nepřelepil neprůhlednou páskou jediné logo, a zdaleka přitom nešlo jen o brýle. Na nohách měl právně chráněné boty Nike a právně chráněné kalhoty Levi’s, zbytek těla halila právně chráněná bunda North Face. De facto cizí boty, cizí kalhoty a cizí bunda. Směšné. Ale chlubili se tím všichni. Stříleli se mezi sebou kvůli páru těch správně označených bot. Asi v přesvědčení, že pak sami budou žít v Logu věčně.

Robertovy skrznaskrz značkové brýle jsou nyní uloženy v expozici muzea v Novém Berlíně. O mých milovaných dětech uslyšíte ještě hodně, ale já si nenechám utéct příležitost zmínit je už teď. Není to totiž tak dávno, co jsme se na Robertovy černé brýle značky Prada šli se Szymonem a Zofií do muzea podívat. Vzal jsem si tužku a opsal jsem si, co stálo na popisce u vitríny:

A.30 / Brýle Roberta Holma a s nimi související maniakální právní ochrana

Svoji právní ochranu měl černý syntetický materiál, jeho konkrétní složení a technologie výroby. Dále bylo chráněno logo Optyl a stejně tak samotný tvar celku čili linie rámečku s bočnicemi a jejich konkrétní spojení drobným kovovým kloubem.

Předně však bylo chráněno oněch pět písmen, z nichž sestával název milánské módní značky: PRADA. Daných pět písmen pro jasně stanovený okruh účelů nikdo nesměl použít právě v této kombinaci.

Nikdo! Ani děti!

Když jsem dětem tu popisku přečetl, Szymon se smíchy zakuckal. Zofii, jejíž rovná blond ofina přesně zařezávala s horní hranou vitríny, a která tudíž na Robertovy černé brýle viděla řekněme z očí do očí, spadla v úžasu brada.

Když se po chvilce oba vzpamatovali, začali jeden přes druhého vyzvídat:

„A proto ty brýle… Počkej… Ty počkej… Před nejvyšším soudem?“

Dal jsem prst před pusu a vyvedl jsem je z muzea na náměstí.

„Budu vám vyprávět celý ten příběh.“

3.

Robert Holm měl tehdy jeden zvyk. Během desítek svých pracovních schůzek a nejrůznějších prezentací si pravidelně sundával brýle z nosu. Dělával to určitě hned několikrát do hodiny. Dokonce by se dalo říct, že Robert měl při práci své dioptrické brýle víc v rukách než na nose, a to i tehdy, kdy se od něj očekávalo, že bude na projekční ploše sledovat vize, data a tabulky svých klientů.

Sotva brýle držel, hned se vrhl na zkoumání vnitřní a vnější strany bočnic. Ani v nejmenším se nesnažil předstírat, že se zajímá o čistotu skel, což by se přece jen dalo pochopit – člověk si čistí skla s tím záměrem, aby za chvilku viděl ještě lépe; čištění brýlí je výrazem zájmu a snahy, ne nezájmu a pohrdání –, ale nikoli, o tohle v daném případě nešlo. Robert Holm se skutečně a zcela zřetelně zajímal o loga a o nápisy, o potištěné či gravírované bočnice. Bylo to neslušné. Přesto Roberta Holma jeho zaměstnavatelé nikdy neposlali za dveře na hanbu. Nikdy mu neodmítli zaplatit.

Robert totiž byl odborník. Ale nejen to. Podle mě hrál rozhodující roli fakt, že Robert byl navíc napůl umělec, tedy pro určitý typ lidí, čímž nechci říct, že by proti Robertovi tehdy stála nějaká opozice, nějaká jiná skupina lidí, která ho za umělce nepovažovala a vysmívala se mu, ne, nic takového, to už bych raději řekl, že byl umělcem beze zbytku a pro všechny. Ale i to by bylo bez dalšího vysvětlení velmi zavádějící. Jsou to těžké otázky, které vyžadují čas. Byli lidé jako Robert Holm umělci, napůl umělci, nebo kreativci? A měli ve společnosti nějakou aspoň maličko relevantní opozici? Nebo jinak. Kde proboha byli – a pokud byli, co dělali – za Robertova profesního života antikapitalisté?!

„Ano, na tom něco bude, Zofinko. Žádní antikapitalisté. Tady někde bude jádro pudla,“ řekl jsem, když jsme po návštěvě muzea opouštěli náměstí Elejské školy a blížili se k našemu domu.

Robert si své umělecké či kreativní výstřelky a arogantní gesta s brýlemi mohl dovolit díky celkovému vítězství kapitalismu. Členové správních rad a vrcholní manažeři se na Roberta Holma dívali jako na geniálního idiota. Jako na Beethovena marketingu. Jako na van Gogha public relations.

„A teď už pojďme zpátky k tomu rozhodujícímu dni, souhlasíte? A nezapomínejte na ty obroučky, ano? Stálo na nich slovo PRADA, viďte. No a stejný nápis, zlatý a víc než půlmetrový, byl i na štítu stavby, do jejíchž otočných dveří se Robert Holm brzy chystal vstoupit.“

4.

Robert Holm se spolu se třemi dalšími účastníky konference „Čínský den značek“ onoho dne chystal na pozdní oběd. Ten fakt, že logo na Robertových brýlích korespondovalo s půlmetrovým nápisem na štítu nákupní galerie, do jejíhož sedmého patra mířila skupinka na jídlo, ale nejde smést ze stolu jako pouhou náhodu.

Šlo o přirozenou inklinaci. Vesmír Roberta permanentně postrkoval právě k takovým velmi esteticky…obechcaným místům. Neustálý kontakt s hvězdnou klenbou, na které zářila plejáda souhvězdí, od malého plnicího pera Montblanc po velký vůz Mercedes, byl podstatou jeho práce.

Robert Holm byl, jak mnozí z vás vědí, odborník na značky. Odborník na budování brandů a trademarků, na jejich posilování, proměnu a údržbu. Robert se za svoji profesi nikdy nestyděl, ale prakticky po celou dobu své kariéry se bál, že by lidé jeho profesí mohli začít opovrhovat. Bál se stigmatu a zavržení, nebo něčeho horšího. Příčinu, proč nikdy nepřišel odsudek, plivance, natož gilotina, je nepochybně třeba hledat někde v onom houští, které jsme zatím jen porozhrnuli. Lidé jako Robert Holm v těch prvních dekádách třetího tisíciletí neměli žádného přirozeného nepřítele.

Shopping mall byl Robertův denní chleba. Sadař s nůžkami nechodil mezi stromy jinak, než jak chodil odborník na značky Robert Holm v shopping mallu. Jeho laboratoř. Hvězdárna, z jejíhož klimatizovaného přízemí mohl pozorovat v několika patrech nad sebou celou jemu blízkou nebeskou soustavu; některé z hvězd přece byly jeho dílem, a Robert tak mohl v každém shopping mallu světa dohlížet na to, jak jeho děti prospívají. Občas za věčně krásného shoppingmallového počasí vytáhl nůžky od pasu a odstřihl si větev plnou šťavnatých broskví. Nebyl to tehdy dokonalý svět, ale jeho umělá nebeská soustava neměla k dokonalosti příliš daleko. Představme si ten svět jako svět pod kupolí.

•

Německý filozof Peter Sloterdijk jen pár let před zmiňovanou Robertovou cestou do Šanghaje vydal teoretickou práci s titulem Im Weltinnenraum des Kapitals. Für eine philosophische Theorie der Globalisierung.

Sloterdijk ve své knize popisuje, jak tehdejší globalizovaný svět dospěl ke konci svého vývoje a jak se nově ustavená forma kapitalistického systému stala rozhodujícím prvkem, který ovlivňoval životní podmínky lidí na celé planetě. Klíčovým symbolem tohoto procesu byl pro Sloterdijka londýnský Křišťálový palác, stavba ze skla a oceli, kterou roku 1851 v Hyde Parku postavil pro účely První mezinárodní výstavy architekt Joseph Paxton. Návštěvníky musel ten transparentní objekt přivádět v úžas. Svět poloviny devatenáctého století nic takového dosud neviděl; tolik lehkosti, vzdušnosti a přirozeného světla, které šlo snadno zaměnit za upřímnost a otevřenost.

Peter Sloterdijk vnímal Křišťálový palác jako výstižný obraz architektury globalizovaného světa. Globalizace podle Sloterdijka rozdělila planetu na jednu a půl miliardu vítězů, kteří žijí v klimatizovaném světě pod průhlednou, ale neprostupnou kupolí, zatímco dvakrát tolik lidí bylo ponecháno v exteriéru na pospas nekontrolovatelným přírodním a jiným katastrofám. Lidé ve skleníku. A proti nim uprchlík ze Sýrie, který se na své zoufalé cestě z válkou zmítané země do Evropy topí v moři na dohled od transparentní kupole.

Sloterdijk byl velkým básníkem své doby a jeho obraz kupole a života pod ní se zdá být velmi přiléhavý i pro mé vyprávění. Také nákupní galerie, do které se Robert Holm onoho dne chystal vstoupit, představovala takový ideální prostor. Prostor plný uměle vytvořeného čerstvého vzduchu, klidu a extrémně lehké, takzvané výtahové hudby.

Takový byl svět pod kupolí. V takovém světě se všechno vznáší ve výšce očí a výš.

5.

Byly čtyři hodiny odpoledne. Vertikální obdélníkové bannery o rozměru 150×30 centimetrů, které na rudém podkladu nesly černým písmem v angličtině vyvedenou informaci: China Brand Day; International Forum on China Indigenous Brand and Brand Development, Shanghai, 5th – 8th May, povlávaly toho dne na stožárech veřejného osvětlení podél hlavních šanghajských dopravních tepen a spolehlivě lapaly pohledy všech návštěvníků ze Západu, kteří se onoho dne pohybovali na cestě mezi letištěm a hotelem či na jiných dopravních tazích. Každý marketingový odborník musel ocenit lehkost, s jakou bannery dosahovaly svého účelu. Čína byla v té době zemí, které všechno vycházelo. Úspěšné spojení komunismu s kapitalismem? Prosím, zde! Hypnóza západního hosta bannerem? Prosím, zde! S pomocí dobře zvolené barvy to dokážeme!

Rudá poutala pozornost návštěvníků ze Západu. Desítky a stovky metrů rudé barvy se jako mléko z bandasky přelévaly do okcidentálních hlav a spolu s nimi i nejdůležitější informace: název akce, místo, termín. Organizátoři konference China Brand Day si mohli mnout ruce. Robert by se vsadil, že západní oči lapil hned první rudý banner za výjezdem z letiště. I proto sem přece lidé z Okcidentu létali – aby viděli rudou a další zbytky komunismu. V jakém stavu musel být západní žaludek, když na něj čínská realita kapitalistického bifteku v suché komunistické housce působila jako laskomina!

Čínská packa si tehdy pohrávala s celým malým, otupělým světem. Předání titulu nejvýkonnější ekonomika světa bylo na spadnutí – a právě do této čínské pracky. V první dvacítce největších světových firem žebříčku „Make a Fortune 500“ bylo deset čínských společností. Čína se rozvíjela ve všech směrech. Pod zemí se v desítkách čínských měst budovalo metro takovou rychlostí, že grafici nestíhali vyrábět nové plánky veřejné dopravy. Nad zemí rostly mrakodrapy, solární panely a vysílače. Jako na zlatých křídlech se na zem snášely dálnice a železniční síť pro rychlovlaky. Miliardy juanů se investovaly do vědy a výzkumu. Evropská unie tehdy mohla být nejrozvinutější; Čína však měla nejvíc energie. Pro Číňany nebyl žádný cíl dost velký. Když se rozhodli, že praotci komunismu Karlu Marxovi postaví pětimetrovou sochu přímo v jeho rodném Trevíru, udělali to. Jako by na evropském šachovém poli úspěšně táhli svým králem.

Přesto ne všechno bylo tak, jak to na první pohled mohlo působit. V Šanghaji toho dne pobývalo přinejmenším několik desítek expertů, kteří věděli, že ony rudé bannery, limitované ve svém povlávání nahoře a dole dvěma hliníkovými lištami, se spíše třesou hrůzou a nervozitou. Na město oproti zdání doléhala tíže. Čína napjatě čekala, co šanghajská schůzka přinese. Informace o konferenci se už v předstihu objevovaly ve zprávách na čínské státní televizi CCTV. V pekingských hutonzích mluvili stařečci v sešlapaných kožených pantoflích o „zatraceném světě značek“.

Číně se v těch letech dařilo ve všech oblastech. Až na jednu. Zatímco čtyřmilionové Dánsko se mohlo na přehlídkovém molu předvést s obchodními značkami Bang & Olufsen, Maersk, LEGO®, Carlsberg, JYSK či Ecco, Čína měla, když člověk nepočítal brand Karla Marxe, jakousi firmu Tencent. Tencent v Číně i jinde bezpochyby vydělával miliardy dolarů, ale lidský mozek na značku Tencent nereagoval, netoužil po ní. Dále Baidu, Alibaba, Huawei, Lenovo… Tím výčet nejcennějších čínských značek končil.

Tristní seznam. Huawei byl telefon pro ty, kdo prohráli. Dokonale vybavený a rychlý. Ale držel Huawei někdo na eskalátoru v metru úmyslně tak, aby ho viděl každý, kdo jel v protisměru? Americký iPhone tehdy zastupoval logos, a za všechno ostatní se člověk styděl. Americký logos vyrobený v Číně. Právě v tom spočívala čínská tragédie. Americký Dr. Scholl’s, který se soustředil na odstraňování seschlé kůže na patě, byl brand s větším světovým dopadem než královské jablko kterékoli čínské společnosti. Nikdo na světě nesnil o webu Alibaba. Pokud šlo o Lenovo, to byla bezesporu mezi čínskými značkami hvězda, možná jediná. Ale i tak, jak poznamenal Robert: „Pokud už někdo snil o Lenovu, pak snil spíše o původním americkém IBM, než ho koupili Číňané.“ Zájem čínské firmy a reklamní agentury vyvolat dokázaly. Skutečnou touhu po něčem nehmotném, efemérním už ne.

Z materiálů ke konferenci to člověk nevyčetl, ale čínský tygr zuřil. Ohlašoval čínský film, čínské století. Jediné, co mu stálo v cestě, byl „fucking world of brands“, zatracený svět značek! Tygr opanoval všechna světová pole, louky, lesy, pouště, vědu, výzkum, umělou inteligenci. Když však došlo na značky, čínského tygříka povalila jehlička padající z kterékoli euroamerické borovice.

Robert se díky této skutečnosti v Číně mohl cítit dobře, užitečně, a dokonce i trochu nadřazeně. Evropané, kteří se v té době v Číně mohli cítit zrovna takhle, byli přitom už docela dlouho raritou, posledními mohykány. Výrobci touhy. Šťastlivci pracující v oboru, jenž pro ně představoval poslední chráněnou kupoli, pihu na čínském zázraku. V té kupoli se jako na koupališti po zavírací hodině mohli skrýt lidé, kteří by jinak byli odsouzeni k životu ze základního nepodmíněného příjmu, což bylo tehdy moderní označení pro faktickou podporu v nezaměstnatelnosti.

Kručelo mu v břiše a trošku ho trápilo stárnutí, i další starosti, ale to všechno se dalo přežít. Popravdě mu v těch chvílích před vstupem do otočných dveří up-scale shopping mallu iAPM ve čtvrti Puxi skoro nic nechybělo. Měl práci a vydělával, přestože nebyl ani Číňan ani umělá inteligence. A uvnitř, na galerii v sedmém patře nákupního centra, na něj čekal solidní kachní konfit.

6.

V Šanghaji je především kvůli její koloniální minulosti všude vidět silný západní vliv a čtvrť Puxi patří k těm nejevropštějším. Menší ulice v okolí dopravního a obchodního uzlu stanice Shaanxi South Road lemují dvoupatrové domky, z nichž mnohé na přelomu devatenáctého a dvacátého století navrhovali evropští architekti. Platanové aleje v těch místech poskytují stín výlohám butiků a kaváren, v nichž němé OSB desky, na kterých stojí vždy po jedné ve skleněných vázách minimalistického designu květiny na dlouhých holých stoncích, dobře imitují západní bezvýchodnost. Empatické, cudné platany.

Ruch kolem stanice Shaanxi South Road je pak ruchem kteréhokoli světového velkoměsta. Sedmipatrový mall už mají na dohled. Přestože minimalistické interiéry sní svůj lživý sen o výjimečnosti jen pár set metrů odtud, na toto rušné místo mají jediný vliv: umocňují pocit života. Teprve ten, kdo v oné poušti o pár ulic vedle zaslechl smrtelný pískot kávovaru, dokáže docenit poctivost a pádnost hromadného troubení klaksonů.

Robert stojí na červené před přechodem. Jeho mozek je jako jindy čilý, aktivní. Pokud by Robert chtěl zažít něco výjimečného, představí si to. Je rád, že musí čekat na zelenou. Za posledních dvacet let procestoval polovinu světa. Byl v městech, kde nemají pro chodce semafory, zažil si to mnohokrát a nepotřeboval to opakovat. Znal ten radostný dětský pocit, když člověk v chumlu místních zkouší vejít do frekventované čtyřproudové silnice, jako by šlo o rozbouřené moře na mysu Svatého Vincenta. Pro Evropana byly takové přechody přes cestu vytržením. I ta trocha nebezpečí hrála svoji roli. Velikost vlny. Robert zná význam podobných zážitků. Znalost lidské duše je předpokladem pro dobrý výkon jeho práce. Velké vlny pro velké děti. Vymyslel kdy kdo lepší definici shopping mallu?

Robert, autor této definice, si o sobě myslí hodně. Svým třem kolegům, kteří čekají po jeho boku, nevěnuje příliš pozornosti. Neprosil se jich, aby s ním šli. Roberta nezajímá, co říkají, a vlastně ho už moc nezajímá ani téma šanghajské konference. Jeho hlavním zájmem v té době už nejsou značky, nýbrž poezie. Reklamní slogany, poezie doby, poezie… Ty světy k sobě nikdy neměly daleko a Robert most mezi nimi v té době už přešel. Toto ho z jeho skupinky vyděluje. Nepohrdá svými kolegy, je to otázka času. Robert je o krok napřed.

Píše pro vlastní potěšení říkanky, slovní hříčky, epigramy. Bez nároku na jakoukoli finanční odměnu. Gratis. To je jeho obří mořská vlna, nezapomenutelný zážitek.

Ironie, kterou se jeho texty jenom hemží, představuje zátěž, jíž se neumí zbavit. Je jeho slabým místem síla?

Když v té době pročítá taoistickou Knihu o Cestě a její Síle, hledá v ní víc než inspiraci pro reklamní slogany. Své gratis vytvořené texty pak publikuje na Facebooku a na Twitteru. Mohla by tohle být Cesta?

V posledních měsících si pohrává s myšlenkou, že se zastaví a vypřáhne. Udělá si pauzu na rozmýšlení. Brzy mu bude čtyřicet a v jeho životě se najednou poprvé ukázala i pomyslná druhá kolej. Pokud až doteď seděl u okénka a hleděl přímo do volné krajiny, nyní vedle vlaku vidí paralelní životní dráhu. Kam tato kolej míří? Má se po chvíli odpojit a plynout kupředu, ale jiným směrem? Nebo ta druhá kolej vede zpátky? Bylo by něco takového možné? Najít Cestu, která vede zpátky a na jejímž konci lze začít lépe? Robert by jistě uvítal bonusy, které by tato zpáteční cesta teoreticky měla přinést. Omládnutí. Mohlo by jít o jakousi věrnostní kartu na životní dráze. Člověk, který je věrný životu a který vytrvale hledá, dostane míle zdarma.

Trápí ho dobré bydlo. Je zpovykaný a přehání. Z čeho však má skutečně těžkou hlavu, je fakt, že jeho tělo sesychá. Když před spaním pouze v nátělníku zvedá své paže a prohlíží si je, nepoznává se.

„Tohle není moje ruka. Je to věc. Guma, dřevo, plst… Dělá se mi z toho nevolno,“ říkává poslední dobou každý večer při pohledu na svoji zvednutou ruku.

Nad během času však ani tak vyhrát nemůže. Jeho povýšená tichá slova, snobská, arogantní a dobře známá celé jeho rodině, jsou ve chvílích před ulehnutím s každým dnem ještě tišší, pokornější. Kůže, kterou na počátku bez delšího zkoumání obsadil do svého absurdního večerního dramatu, jako by s každým dalším měsícem postoupila o něco blíž k hledišti. Jak na ní přibývají vrásky, záhyby, prolákliny, jak se na zvednuté paži postupně zvlňuje, čím dál podobnější nařasené oponě, mění se počáteční distance a odcizení ve svůj opak, v blízkost, která přesahuje uctivou mez. Ta ruka, Robert má pocit, si pro něj přišla. Vidí ji, visí z jeho ramene. Jeho první ruka. V devětatřiceti.

Teprve toto bylo Robertovo tělo, teprve tento druhý vrh. Teprve ve chvíli, kdy se postupně začínal skládat z kazících se částí, teprve tehdy to začínal být on. Touha zastavit a vypřáhnout se rodila spolu s tím, jak on sám nabíral plné vědomí.

Jeho ruka se pomalu stávala nejslabším článkem na spojnici mezi Robertovou ceněnou hlavou a hladkým stříbrným MacBookem. Když psal z Číny domů e-mail, mluvil o své ruce jako o smogu a vůbec o zdevastovaném životním prostředí:

„Pamatuješ, když ti přišel domů Kindle, Christiáne? Elektronická čtečka bezvadně zabalená v celofánu. Ta čistota linií, papír na omak, slícování krabice, když ji otevíráš. Bezchybné. A to k nám přichází právě odtud, z Číny. Nevybalený produkt je zázrak, před-bytí, něco, co se ještě nedotklo existence… Podle mě je škoda, že se Heidegger nedožil vybalování Kindlu z krabice… Vedle toho existuje odvrácená stránka té pěknosti, konkrétně rouška s filtrem 3M, kterou si musíš koupit, sotva tady vystoupíš z letadla. Otrávená voda v deltě Modré řeky, špína, chaos, nahodilost, pěna… Je právě tohle jin a jang, Christiáne? Nemohu tomu uvěřit. Nedokážu přijmout, že mezi dokonale promyšlenou krabicí od Kindlu a nazdařbůh poházenými mrtvými rybami by měla vést nějaká Cesta… Nevěřím, že Kindle a ty ryby patří k sobě. A moje ruka na MacBooku, to je totéž. Jsem tvoje znečištění, Christiáne Kindle.“

•

Pak na semaforu před nákupním centrem naskočí zelená a čtveřice se konečně rozejde. Robert je z nich druhý nejmenší, měří sotva sto sedmdesát centimetrů. Menší je už jen slečna Wu z Tencentu. Robert navíc se svojí ostudnou výškou bojuje tím, že se hrbí. Když už, tak ať není vidět vůbec! Jeho tělo v pohybu musí na většinu lidí působit odpudivě.

Pozoruhodná postava. Shrbená, pérující, nahoře až nepřehledně zahuštěná. Co všechno se vejde na lidskou hlavu a do jejího bezprostředního okolí! Jednak poměrně dlouhý a už trochu prošedivělý vous, jednak černé obroučky Prada, přičemž v té tlačenici mezi vousem a brýlemi málem nezbývá místo pro nos na vydechnutí. Nahoře heliport světle modré kšiltovky s logem SUPREME. Nebýt Robert Evropan, člověk by řekl, že se maskuje.

Co je to za styl? Dole pérují boty New Balance. Pérují, protože jsou nejživější. Je na nich proklatě barev: červená, modrá, fialová. Pak, směrem výš, celá postava rázem utichne. Klasické levisky jsou tmavě modré, bavlněné triko bílé, toť vše. Není to zrovna oblečení do lesa (je to variace na „tech styl“ světoznámého magnáta Steva Jobse), přesto Robert v tomto vydání působí jako někdo, kdo má rád přírodu, pastviny, lesy, potoky a ekologii.

„Po vás,“ řekne a pustí slečnu Wu do otočných dveří před sebe.

Spěchá dozadu. Je na mladistvých botách v pohybu víc, než je nutné. O jeho očích lze říct totéž. Sotva se protočil dveřmi pod kupoli, těká pohledem z místa na místo.

Otevřelo se před nimi rozlehlé světlé atrium. Zvuky jsou hned tlumenější. Úleva. I čas uvnitř běží jinak.

Asi deset metrů za vstupem proti sobě stojí dvě řady lidí. Jako by tam vznikalo improvizované náměstí. Může jich být přes dvacet, ale Robert je nepočítá. Co vidí jasně, jsou dvě těla na zemi, kolem kterých se lidé sešli a která si s pomocí mobilních telefonů fotografují a natáčejí. Robert je na pochybách, zda jsou to těla, nebo vycpaní panáci. Lehnout si v nákupním centru na podlahu je extravagance a ta dvě těla leží.

Leží tak, aby sugerovala neštěstí. Leží bez hnutí s nepřirozeně rozhozenými končetinami asi dva metry od sebe. Muž a žena. Muž blíž ke vchodu, žena dál směrem do atria.

Robert si teď všiml tmavě rudé skvrny u mužovy hlavy. Robertova vlastní hlava ihned zaznamenala diskomfort. Míra sugestivnosti vystřelila příliš vysoko. Čas se v té chvíli začínal slévat, ale Robert později ví, že do jeho mysli předtím, než pochopil, co vidí, skočila ještě jedna idea, rámeček, jeden diapozitiv. Robert ho zachytil, ví o něm. Ten diapozitiv říkal: antikapitalistická performance.

Všechno jde rychle. V Robertově hlavě probleskuje dojem, že se blíží něco strašného. Zprava k tělům rychlým krokem přicházejí dva uniformovaní pracovníci ochranky a nesou textilní zástěny. Těmi se pak snaží zakrýt pohled na ležící. Je strašné, jak bezvýsledná je jejich práce.

Robert naposledy očima proběhne celou scénu. Od rudé skvrny zakrouží pohledem po podlaze k jednomu a druhému tělu. Pak znovu k přihlížejícím, v jejichž tvářích se teď už přece jen trochu aktivně a podrážděně snaží najít vysvětlení, o co tady jde.

Bez úspěchu. Robert do jejich tváří nevidí, jsou zakryté telefony a mlčí. Nevykřikují, nesténají, neděsí se. Robertovi se dokonce zdá, že scénka na podlaze slouží skupině takřka k pobavení. Nikoli konkrétním jednotlivcům, ale celku, tomu organismu ano.

Co ho později šokuje, když v hlavě celou událost stokrát prochází do posledního detailu, jsou dvě věci. Neuvěřitelné, odtažité pobavení, které ho zprvu mátlo a svádělo na falešnou stopu. No a pak cosi osobního. Fakt, že se během té vteřiny, kdy očima přebíhal z jednoho těla na druhé, snažil mimo jiné zachytit i kvalitu jejich oblečení, zjistit, jestli ti padlí lidé na sobě mají drahé značkové svršky. Skutečnost – a teprve tohle byl pravý šok –, že se v duchu málem modlil, aby ti dva nebyli nějací chudáci. Přál si, aniž tomu v nejmenším rozuměl, aby ti dva byli z jeho společenské vrstvy. Tahle varianta by ho mohla aspoň trochu zklidnit. Tahle pravděpodobněji než ta druhá.

Robert definitivně odvrátí zrak a jeho mysl naráz potemní. Dál jako v tunelu pokračuje pomalým krokem za skupinou. Až teď, kdy si uvědomuje, že neslyší takzvanou výtahovou hudbu, připustí, že ti lidé jsou mrtví.

7.

Uvědomil si, že stojí s celou svojí skupinou u výtahů po levé straně atria. Pravděpodobně se nechal vést slečnou Wu. Na scénu odtud už nikdo nevidí, ale všichni čtyři mají dál sklopené hlavy a dívají se na sebe jen úkosem. Postupně se jim vrací řeč. Ukazuje se, že všichni došli k tomu, k čemu v duchu dospěl i Robert. Ti dva jsou po smrti. Pokud by to tak nebylo, situace by vypadala jinak. Robert a jeho společníci nemají v dané věci potřebné znalosti, ale mají instinkt. Bez instinktu a intuice by nemohli dělat svoji práci.

Mluví jeden přes druhého, ale ne zbrkle. Zároveň ani uvážlivě. O těch dvou pravděpodobných verzích události, které během dvaceti vteřin dokáží přednést a shodnout se na nich, by nikdo nemohl říct, že vznikly díky spolupráci. Kradli si nápady. Žádný náznak sblížení. Udělají variantní závěr. Nehoda, nebo společná sebevražda skokem ze sedmého patra. Robert ví, že se nehody na eskalátorech v obchodních domech stávají… Ne, neví to, ale rád se nechá přesvědčit. Toto je druhá nejpřijatelnější verze: nehoda dvou dobře oblečených lidí.

Úplně nejpřijatelnější, jak si teď s údivem uvědomil, je pro Roberta úkladná dvojnásobná vražda. Chudáků, boháčů nebo příslušníků střední třídy. Na tom by v tomto případě vůbec nezáleželo.

Teroristický útok vylučují.

8.

Výtah přijel a hned se zaplnil. Robertova skupinka se do něj vešla celá. Jedou do restaurace v sedmém patře.

Cestou mlčí. V kabině je těsno, může tam dohromady být tak dvacet lidí. Všichni teď sklápějí hlavy, i místní. Kdyby se chtěli dívat, fotit a natáčet, zůstali by dole. Nahoru jedou lidé, kteří chtějí nakupovat nebo obědvat. Robertovi došlo, že právě tak to je. Nevěří, že i on jede v kabině za stejným cílem. Je mu to odporné, jeho srdce buší jako nikdy předtím. Roberta napadne, že jeho život je u konce.

9.

Z celé události se ještě ve výtahu stává střet kultur. Argentinec Guillermo Bravo dělá, jako by Evropa už byla po smrti. Guillermo je racionální, vážný, také otřesený, ale klidný. Z každé Guillermovy věty je mezi slovy cítit, že Argentinec v Robertovi vidí mouchu, která otravně sedá na Guillermovu planetu Zemi. Mouchy z Evropy, kterým je třeba mimo Evropu stále něco vysvětlovat.

Robert je milý a malý. Neví, co si o tom všem má myslet, nikdy nic podobného nezažil. Ke dvěma mrtvolám je teď třeba na stranu ztrát připočítat i Robertovo ponížení. Ještě před chvílí si ve své skupince připadal jako mistr světa. Nyní se cítí jako poslední spráskaný pes.

10.

Sotva v sedmém patře vystoupili, Robert se ohradil: není přecitlivělý. Jíst však nebude. V restauraci si sedl k jinému stolu a s despektem se díval na zbytek skupiny, která barbarsky procházela jídelní lístek. Morálně své kolegy porážel na celé čáře. Pevnou půdu pod nohama však už nějakou dobu ztrácel.

Motala se mu hlava. Botami New Balance se pevně zapíral do podlahy, nohy rozkročené jako při porodu, ale rovnováha nikde.

11.

Dvě těla jsou mezitím opravdu mrtvá. Dál leží na vyleštěných světlých dlaždicích, teď už zčásti lépe krytá novými mobilními zástěnami, které však plní funkci jen v přízemí. Pokud by Robert chtěl, udělal by deset kroků a viděl by z výšky všechno, včetně krve.

Hlavní vstup z ulice Huai Hai Zhong je stále otevřený a dovnitř obchodního domu bez přerušení proudí lidé. Restaurace v sedmém patře je z poloviny plná a hosty nikdo neruší. Když se Robert rozhlédne, jen v několika málo čínských tvářích rozpozná posmutnění. Nechuť k jídlu nevidí nikde.

Robert už ví, co si z dnešního zážitku odnese. V hlavě má odteď jeden obraz, jednu na první pohled docela jednoduchou scénu. V podstatě je to triviální. Nejde o nic jiného než o zjednodušenou rekonstrukci toho, co viděl (nebo mohl vidět) vlastně hned pár metrů dole za vstupem: vlevo butik Prada s vyleštěnou výlohou a do detailu promyšlenou výtvarnou koncepcí; vpravo na podlaze z vyleštěných světlých sklokeramických dlaždic hlava v prosté kaluži krve.

Tohle je odteď jeho jin a jang.

Tohle jsou odteď jeho Pompeje.

II.

Ani příležitost k útoku, ani skutečné či domnělé důvody ke stížnostem nejsou samy o sobě dostatečné, aby se objevilo aktivní nepřátelství vůči sociálnímu řádu, jakkoli silně by mu napomáhaly. Aby se vytvořila taková atmosféra, musí existovat skupiny, v jejichž zájmu je podněcovat odpor a pak ho organizovat, sytit, artikulovat a vést.

Joseph A. Schumpeter,

Kapitalismus, socialismus a demokracie

1.

Náměstí Elejské školy se nachází až na samém východním okraji desetitisícového města, přesto jde o nejrušnější místo v celém Novém Berlíně. Na zdejším tržišti šest dní v týdnu od brzkého rána koupíte čerstvý arabský chleba, olivy, batáty, koření, lněné látky nebo třeba i celé nové šaty. Trhovci své stánky začínají sklízet až někdy kolem sedmé večer. Pozdě, ale rozhodně ne v noci. Pravda, v posledních zhruba dvou letech si jeden drogista u nás na náměstí zvykl mít otevřeno až někdy do desáté večer. Jmenuje se Nori Berisha, ale my mu říkáme „pan Večerka“. Pan Večerka přitom skutečně představuje raritu, cosi politováníhodného, a stejně politováníhodní jsou i ti, kdo k němu večer chodí. Všichni rozumní Novoberlíňané vědí, že jde o obchod pro ty pomalejší z nás; pomalejší hned v několika významech toho slova. My rozumní každopádně v deset večer nenakupujeme. Já kupříkladu tou dobou pravidelně sedávám doma a u otevřeného okna preluduji na klavír. Starší pánové hrají ve stínu libanonských cedrů do půlnoci mahjong.

Ze společenských místností, které jsou roztroušené v přízemích domů podél celého náměstí a jejichž okna i dveře jsou skoro pořád dokořán, slyšíte dlouho do noci zapálené debatování. Naše prstencovité agory. Debatní kroužky, které se drží ve stínu u kraje jako bublinky u skla ve sklenici vína. Na náměstí jich může být dobrých patnáct. Osli přivázaní k okům na domech v tom všem ruchu musejí trpět. Ale stojí, čekají, drží.

Na severním, jižním a západním okraji města to vypadá podobně. I tam najdete rušná náměstí s tržišti, sochami a administrativními budovami, v nichž po boku samospráv sídlí různé odbory radnice. I tam uprostřed každého náměstí místo kašny nebo sochy najdete kompost, na který stánkaři házejí zbytky.

V Novém Berlíně nejsou periferie, a především nemáme žádné centrum. V geografickém středu města najdete totéž, co u nás kousek za městem. Skladiště a vodní nádrže. Dokonce je tam jeden olivový sad. A když říkám olivový sad v samém geografickém středu města, myslím tím skutečně „užitkový olivový sad, nikoli cool quasi sad s flat white pro hipstery“, stejně jako Robert, který o tomtéž ujistil čtenáře už ve svých Prvních tezích o převzetí Aleppa a jehož slova jsem zde ocitoval.

•

Nový Berlín, jemuž často říkáme ve zkratce „en-bé“, N. B., NB, případně „New Balance“, a vůbec celé Spojené Nejvyspělejší Země (United Most Developed Countries, UMDC) jsou dobré místo k životu. Dobré a nepřepjaté, je hned třeba dodat. Našli jsme tady na jihu skutečnou „novou rovnováhu“. Olivový sad je u nás olivový sad a dost.

Vážíme si země, kterou máme opatrovat. Neděláme z obyčejných věcí cirkus a naše země se nám za to násobně odvděčuje. Není to náhoda, že právě o tomhle koutu světa se kdysi mluvilo jako o kolébce první civilizace. Babylonská říše, Mezopotámie. Máme úrodnou půdu, slunce a teplo, ale zároveň i dostatek závlahy, kterou nám poskytují řeky Eufrat a Tigris. Neumím si představit, že by se Spojené Nejvyspělejší Země mohly nacházet kdekoli jinde. Podle mě dokonce ani to, co tvrdí pamětníci, čili že kraj severně od Nového Berlína tak moc připomíná někdejší zvlněné Toskánsko, není náhoda. Máme jednoduše ideální renesanční podmínky.

•

V téhle blažené zemi žijeme už bezmála čtyřicet let. Konkrétně od roku 3 po N. Od roku tři po Nápadu. Tehdy moji rodiče a další osadníci opuštěné město převzali. Od té chvíle tedy běží čas (od té doby běží příležitost!) Nového Berlína.

Nový Berlín stojí tam, kde kdysi dávno stálo syrské Aleppo. Kdysi dávno, někdy. Když sem rodiče dorazili, většina domů technicky vzato nestála, pokud přistoupíme na tezi, že dům stojí a plní svůj účel jen tehdy, stojí-li všechny stěny a nahoře je střecha. A jestliže pak ve městě víc než polovina domů vypadá tak, jako v okamžiku příchodu mých rodičů vypadaly domy v Aleppu (dvě tři stěny, střecha nikde), nemá podle mě smysl zdržovat se mluvením o nějakém postávajícím městě.

Město prostě nestojí, když v něm trčí jen trosky, myslím si, a právě to byl případ Aleppa v roce tři. Moji rodiče sem přišli k bodu nula, nebo možná dokonce k jakémusi záporu, k něčemu, co bylo horší než nic. Aleppo, jak ho první osadníci po dlouhotrvající válce našli, rozhodně nebyla zelená louka, na které by hned šlo začít stavět. Pokud by noví osadníci toužili po čistém stole, museli by nejdřív z Aleppa odklidit ony hromady trosek. Nebo by museli jít úplně jinam. Třebas i na jinou, ještě nepopsanou planetu.

Noví osadníci však po ničem takovém netoužili. Nechtěli přijít k nepopsané desce. Trosky, o kterých věděli, že je v Aleppu najdou, pro ně byly z mnoha důvodů cenné. Osadníci je po příchodu uvítali. Trosky pro ně představovaly negativní energii. Jinými slovy práci. Ty trosky skutečně bylo třeba s vynaložením fyzické síly a rozmyslu odklidit.

„V Aleppu tehdy byla hromada trosek, a to bylo dobře.“ V téhle větě se Robertovi podle mě v geniální zkratce podařilo vystihnout étos celé zakladatelské generace. Alespoň v případě mých rodičů jeho popis platí bezezbytku.

2.

Rodiče byli Němci a do Aleppa přišli úplně na začátku, dokonce snad opravdu přiletěli už prvním letadlem spolu s Robertem. Že poté v Aleppu měli hned co dělat, byl podle nich ten největší dar. Nikdy mi netvrdili, že se stěhovali jen kvůli Robertovu vyššímu ideálu. Jejich rozhodnutí bylo – stejně jako u většiny „exiterů“ – motivováno čistě osobními pohnutkami; zištně, přestože mělo jít o zisky nefinančního rázu.

Alex s Gabriele se do Aleppa určitě nestěhovali kvůli tomu, aby si vydělali na živobytí. Nešli za prací v tomhle smyslu slova. Nikdy v Německu nepobírali žádné sociální dávky, nebyli odkázáni na státní pomoc. Naopak, vlastními silami si vydělávali hodně peněz. Ročně každý v řádu desítek tisíc eur. V tátově případě to bylo ještě podstatně víc. „Je to tak, dostávali jsme hodně,“ říkával mi táta, když vzpomínal na své berlínské roky. Pak ještě pokaždé dodal: „No, dostávali jsme… To se mi nějak nezdá, není to přesné. Brali jsme. To je přesnější.“

Stejně jako ve všech exiterech, i v mých rodičích v letech před odchodem sílilo vědomí nepatřičnosti. Není náhoda, že jejich společné pocity jako první vyjádřil a dokázal je nasměrovat právě Robert Holm. Nejen on, ale i všichni ti, kdo ho následovali, byli velmi dobří, ale velmi malí lidé. Žili z grantů, z přebytků, z nadprodukce. Na světě tehdy nebylo čistějších duší. Moji rodiče upřímně soucítili s dělnickou třídou a s válečnými i ekonomickými uprchlíky. Pomáhali. Šetřili planetu Zemi. Přesto si v hloubi duše připadali, omlouvám se za ten výraz, jako prasata.

Nadprodukce jsou zbytky. Moji rodiče byli deset hodin denně na nohách, stále vytížení, bez jediné volné chvíle. Po kavárnách, na schůzkách, v ateliérech. Stejně však měli pocit, že jen rypákem líně přehrabují hnojiště. Evropská prasata na gigantické kulaté skládce. Počítali svoji karbonovou stopu a většinu života trávili na síti: na webu, ve společných projektech a z nějakého pro mne nepochopitelného důvodu v letadlech. (My v Novém Berlíně sice nemáme tu vymoženost, s jejíž pomocí jde všechno zařizovat digitálně a na dálku, ale i tak jsme našli způsob, jak se vyhnout otrockým přesunům z místa na místo. Pokud to jen trochu jde, delegujeme všechny takové přesuny na mezky.)

•

Moje maminka před příchodem do Nového Berlína pracovala jako grafická designérka v jednom menším berlínském grafickém studiu. Táta byl kreativní ředitel tamní pobočky velké mezinárodní reklamní agentury. Chodili spolu v té době už víc než sedm let, ale bydleli spolu poměrně krátce. Druhým rokem žili v tátově loftu v umělecké a tradičně volnomyšlenkářské berlínské čtvrti jménem Kreuzberg. Táta i se stotisícovou výplatní páskou odmítal opustit kreuzberské „kreativní prostředí“. Jediné změny, které si dovolil, co se bydlení týče, spočívaly v postupném přikupování dalších metrů střech a technických místností starých výtahových šachet, které poté s pomocí skvělých architektů proměňoval v pokoje pro hosty a pracovny s rychlým internetem a úžasným výhledem na město. V roce, kdy Robert přišel se svým Nápadem, měl tátův loft spolu s terasami výměru určitě přes dvě stě metrů čtverečních. Maminka na terasách pěstovala bylinky.

Tátovi bylo v roce Nápadu šestatřicet, mamince devětadvacet. Děti neměli, já jsem měl být jejich první. Narodil jsem se deset měsíců po jejich příchodu do Aleppa.

Oba v té době sledovali Roberta Holma na Twitteru. Přidali si ho přitom už roky předtím, než Robert na Twitter přišel se svým obratem, a mohli tedy průběžně sledovat proměny Robertova uvažovaní o značkách, marketingu, designu a public relations. Konkrétně mohli sledovat jeho směřování k poetizaci, jemnosti, až k jakémusi znevěrohodnění a subverzi celého jejich oboru.

Ať už však Robert prožíval jakékoli období, poetické, či pragmatičtější, jeho postřehy a vnímání věcí se mým rodičům zdály vcelku kreativní a inspirativní. Především jeho práce pro výrobce audiotechniky Sennheiser z roku dva před Nápadem byla podle nich špičkou v oboru. S jeho kampaní na posílení pozitivního vnímání syrských a vůbec všech uprchlíků se však nemohlo měřit nic: „Ten Robertův re-brand uprchlíků, to bylo prostě jenom wow, jak se tehdy říkalo,“ tvrdil o mnoho let později táta.

Robert se svým poetickým měkkým marketingem uhodil hřebíček na hlavičku a dokonale se trefil do požadavků doby. Ta nejrozvinutější část západního světa tehdy stála kousek od brány do říše poezie. Začínala nová, velmi poetická doba. Stačilo udělat krůček. Robertova genialita tkvěla v tom, že to viděl jako první.

To už jsme skočili do doby po Nápadu a tak daleko já teď zacházet nechci. Stále jsou tady ta dvě mrtvá těla v čínském obchodním domě.

3.

Je sedmého května, tři hodiny odpoledne berlínského času. V Šanghaji je v té době o šest hodin více čili rovných devět večer. Slunce, které svítí do třetího patra prosklené novostavby v berlínském Mitte, v Šanghaji pomalu někde v deltě Modré řeky zachází za obzor. Žhnoucí Logos. Centrum, které z vysoka přehlíží lidské snahy o budování sítí.

Můj otec v levé ruce drží dálkový ovladač projektoru, zatímco pravá se věčně vznáší nad touchpadem MacBooku.

„Zatáhneme, ať na to vidíme,“ řekne táta. Načež jeden člen jeho týmu přejde k oknům a spustí před ně elektřinou poháněné vnější žaluzie.

Uprázdněný post velkého žhnoucího Logu zaujme výrobce mléčných výrobků Zott. Pro berlínskou pobočku reklamní agentury jde o tradičního významného klienta, proto ta přítomnost mého otce na prezentaci a další pocty. Zatímco v Pekingu je k nalezení obětiště, kde se tamní císaři po tisíce let klaněli Slunci, v berlínském Mitte jsou kanceláře, v nichž se tým mého tatínka a zástupci firmy Zott pátým rokem za zataženými roletami klaní kefíru.

„@RobertHolm: Tohle je geniální! Podle mě je tohle naše cesta. #logoz“

4.

•

5.

6.