Větrné mlýny

Akram Ajlisli

Kamenné sny

román-rekviem

Kniha vyšla v rámci projektu Visegrad Eastern Partnership Literary Award, který byl podpořen Mezinárodním visegrádským fondema je realizován Univerzitou Komenského v Bratislavě.

Z ruského originálu Kamennyje sny, vydaného

v časopise Druzhba narodov v Moskvě v roce 2012,

přeložila Alexandra Stelibská

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2015 jako svou 361. tištěnou

a 6. elektronickou publikaci

K vydání připravil Aleš Antošík

ve spolupráci s Terezou Chlaňovou

Šebnem Asadovou a Janem Stelibským

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronické verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-159-3 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-162-3 (eBook)

Obsah

Českému čtenáři

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Poznámky

Překlad Alexandra Stelibská

Českému čtenáři

Žiji stejně jako dříve v Baku, izolovaný od společnosti, s úřady nekomunikuji. Obyčejní lidé se ke mně chovají bez zášti. Na ulicích města mi občas dokonce projevují neskrývané sympatie. Nyní téměř všichni lidé v Ázerbájdžánu vědí, jak vypadám. Viděli mě totiž mnohokrát na všech televizních stanicích, když byla zahájena celá ta propagandistická mašinerie vrcholné moci, která mě označila za zrádce národa a nepřítele lidu, a to všechno výlučně v duchu nejhorších časů sovětského ideologického impéria.

Lidé na vlastní oči viděli, jak pálí mé knihy v plápolajících ohních ve městech i na venkově, jak davy organizované shora proklínají mou osobu, jak spisovatelé, poslanci a všemožní „vlastenci“, tito pololidé, požadují šibenici pro mou osobu.

Tohle všechno jsem mohl sledovat jak já, tak i celá má rodina po dobu několika měsíců. Viděla to má žena, která dlouhá léta pracovala jako ředitelka dětské knihovny a jež byla zničehonic bezdůvodně odvolána, viděl to i můj dospělý syn, zkušený ekonom, který kvůli mým hříchům také přišel o práci.

Kvůli Kamenným snům jsme museli snášet mnoho urážek a příkoří. Očernili mě doslova všichni: novináři, profesoři, akademici, dokonce i Šejch-ul-Islám — nejvyšší náboženský představitel země, jako by dočista zapomněl na Boha i na proroky, označil mě za odpadlíka od víry, jen aby se zavděčil Nejvyšší Moci.

Viděl jsi tu epidemii zbabělosti a zrady? často jsem se ptal sám sebe a také si sám odpovídal: Ano, viděl. Všichni se chovají stejně hanebně, jako by se spikli.

Jak se mnohokrát v dějinách ukázalo, když je zemi zle, nejvíce ze všech strádají spisovatelé. Je tomu tak proto, že mocichtiví pánové kdoví proč nechtějí slyšet pravdu o vlastní zemi.

V mé zemi je velmi mnoho spisovatelů. Více než šestnáct set z nich se honosí oficiálním průkazem Svazu spisovatelů (jenž je financován úřady). A těchto šestnáct set spisovatelů je vždy připraveno podpořit jakoukoli „iniciativu“ vedenou shora. Nikoho, kdo zná skutečnou podstatu autoritativních režimů, proto nemůže překvapit moje zvláštní postavení mezi ázer-bájdžánskými spisovateli. V mé zemi je nyní pravda ještě více nežádoucí než za dob sovětského ideologického revanšismu.

Ale jak se říká v Bibli: „Kdo vytrvá až do konce, bude spasen.“ Všechny ty útoky ze strany mocenských špiček jsem ustál jen díky své vytrvalosti a nezdolnosti členů mé rodiny. Díky ohromné podpoře ze zahraničí. A, co je nejdůležitější, díky tomu, že jsem o své pravdě nepochyboval.

Za svůj román jsem byl nominován na Nobelovu cenu míru za rok 2014. Kamenné sny vyšly německy a byly navrženy na německou Bookerovu cenu. Můj román byl vydán také finsky a lotyšsky. Chystá se i italské a slovenské vydání.

Mám velkou radost, že tato má tenká knížečka nyní vychází i česky. Hřeje mne pomyšlení, že má kniha vychází v češtině, v jazyce Jana Husa, Karla Čapka, Jaroslava Haška, Julia Fučíka a Václava Havla.

Věnováno památce mých krajanů,

již po sobě zanechali neoplakanou bolest.

Záhadná smrt staré šatnářky,

smrtelně nebezpečný žert slavného herce

a stranická knížka jako zbraň

Kapitola první

Stav pacienta, kterého právě přivezli natraumatologické oddělení jedné znejvětších nemocnic vBaku, byl velmi vážný.

Pacienta ležícího vbezvědomí nanemocničním lehátku vezli středem potemnělé chodby, která se táhla přes celé poschodí nemocnice, naoperační sál umístěný vdruhém křídle budovy. Vezli ho dvě ženy vbílých pláštích astejně tak ustrojení dva muži. Vedle lehátka šel isamotný chirurg, vyhublý, šedovlasý muž střední postavy, který mezi svými kolegy vynikal svou zdrženlivostí, velitelskou strohostí vetváři amimořádnou čistotou pláště.

Pokud bylo nacelé této situaci, jinak zcela běžné pro nemocniční prostředí, něco příznačného, něco, co se zdálo nemístné, byla to tragikomičnost vevzezření ajednání muže, který pacienta nakliniku přivezl. Tento malý neposedný muž vevěku mezi pětapadesáti ašedesáti lety sdrobným obličejíčkem, který nikterak nekorespondoval sjeho ohromným kulatým břichem, pobíhal kolem lékaře aneustále dokola opakoval:

„Doktore, doktore můj zlatý… zabili ho. Takového člověka uprostřed bílého dne zmlátili, zničili. To ti jerázové, doktore, jerevanští Ázerbájdžánci, ti to byli. Pět šest chlapů, jerázů. Tihle grázlové si vůbec neváží lidí, můj drahý doktore. Necení si ani herců, ani básníků, ani spisovatelů. Stačí oněkom říct, že je Armén, aje poněm. Okamžitě ho skopnou nazem azadupou jak divá zvěř. Roztrhají ho nakusy, ajen se opovaž knim přiblížit… Říkám jim: nebijte ho, ten člověk, povídám, není Armén, je náš, syn našeho lidu, hrdost asvědomí národa. Ale copak mě někdo poslouchá? Ani mě nenechali říct, kdo jsem. Dostal jsem takový kopanec doboku, že jsem div namístě neumřel. Přímo sem, doktore, dopravého boku. Doteď mě to tam strašně bolí…“

Doktor příliš dobře nerozuměl, co muž, který pa-cienta přivezl, povídá. Amožná tomu ani nechtěl rozumět. Možná ani neslyšel, co ustavičně drmolil tenhle úzkostlivý, směšný muž, jenž měl khnědé kostkované košili uvázanou žlutou kravatu. Leč pozorný člověk by si mohl všimnout, že se lékař čas odčasu tiše pousmál pod vousy. Nikoliv proto, že skaždým slovem, skaždým gestem muže, který přivezl pacienta, vznikala komická situace. Ale spíš proto, že světlovlasý muž, jenž ležel nalehátku, byl vyhublý azjevně velmi vysoký. Adost možná, že protichůdnost vevzezření těch dvou doktorovi připomínala nejsmutnější stránky příběhu Dona Quijota aSancho Panzy.

Když došli kedveřím operačního sálu, jeden zmužů vbílém plášti zatarasil směšnému člověku se žlutou kravatou cestu.

„Nechte ho,“ řekl lékař, „zdá se, že mu něco leží nasrdci. Jen ať se vypovídá.“

Sál, který byl opoznání menší než chodba, se přesto jevil jako prostorná místnost svysokým stropem aobrovskými okny. Operační stůl, stojící uprostřed, připomínal lehátko zakryté prostěradlem, naněmž ležel pacient. Dva muži, kteří lehátko se zraněným přivezli, pacienta zvedli, položili ho nastůl, pohledem požádali doktora osvolení abeze slova odešli ze sálu.

„Peroxid!“ řekl nahlas chirurg zdravotním sestrám, když si ohrnoval rukávy pláště. „Doneste peroxid aočistěte mu obličej.“ Při pohledu nazakrváceného pacienta zamumlal nějakou nadávku ajeho souputníka se zeptal: „Kdo mu to udělal?“

„Vždyť jsem vám, doktore, říkal, že jerázové. Ti zpropadení běženci zArménie. Jako by nestačilo, že mu rozbili celý obličej. Pak ho ještě povalili nazem ajako divoká zvířata ho začali tlouct dobřicha. Ještě štěstí, že jsem přiběhl. Vyrazil jsem ráno doměsta projít se načerstvém vzduchu. Odcházím ztoho proklatého místa zvaného Parapet avidím, jak ufontány pět nebo šest kníratých ničemů mlátí člověka. Alidé stojí okolo amlčky přihlížejí…“ Vtom se najednou zajíkl. Jeho rty se stále pohybovaly, ale jak se zdálo, slova mu vázla vhrdle.

„Peroxid došel, doktore,“ co možná nejtišeji řekla omluvným hlasem jedna ze sester. (Jedna znich byla starší, druhá úplně mladinká.)

„Líh snad ještě je,“ řekl beznadějně doktor.

„Ne, není, doktore. Všechno, co jsme měli, se spotřebovalo včera.“

„Dobře, tak ho omyjte vodou. Shypermanganem opatrně.“ Doktor si umyl ruce mýdlem uumyvadla vrohu místnosti apotom přistoupil koperačnímu stolu.

„Všechno zněj sundejte. Nechte mu jen trenýrky.“

Pacient, jehož obličej, nos, podbradek, límec oranžové vlněné košile ašosy světle modrého saka byly celé potřísněné jasně červenou krví, ležel nastole tak klidně, jako by nanáměstí, zvaném Parapet, nemlátili jeho, ale jeho nejzavilejšího nepřítele. Tvrdě spal, ačkoli se zjeho hrudi často draly chraplavé steny. Nejenže spal, ale vypadalo to, že se mu izdají sny, přičemž mu tyto sny dle všeho přinášely velké potěšení.

Zatímco ženy omývaly zpacientova obličeje zaschlou krev, doktor mu měřil tep. Když sestry pacienta svlékly, začal ho lékař důkladně prohlížet amluvit tak, jako by sám sobě podával zprávu nebo někomu diktoval:

„Tržná rána naspodním rtu nadva stehy. Čelisti bez zjevných fraktur. Dva vykloubené klouby nalevé horní končetině: voblasti lokte azápěstí. Vykloubené dva prsty napravé ruce: palec aprostředníček. Silně pohmožděné svaly nalevé dolní končetině. Fraktura pravé čéšky. Záda, hrudník apáteř bez zjevných anomálií. Žádné fraktury nalebce nejsou patrné.“ Doktor umlkl aznovu rozčileně zaklel. „Otřes mozku!“ řekl kdoví proč hlasitě arusky, potom vytáhl zkapsy kalhot kapesník, pomalu si utřel pot zčela aznovu rusky dodal: „Zbili ho bestiálně!“

Pokaždém slově proneseném lékařem se vetváři muže, který přivezl pacienta, zračily všechny jeho prožitky, všechen jeho bol autrpení. Stěží se bránil slzám. Jakmile doktor dokončil vyšetření pacienta, přestal se muž ovládat. Usedavě se rozplakal jako ukřivděné dítě.

Jedné zžen stojících vbílých pláštích uoperačního stolu (té, co byla mladší) vyhrkly slzy. Postarší sestřička byla také rozrušená abolestně zavrtěla hlavou. Idoktorovi bylo toho muže velmi líto. Začal ho uklidňovat:

„Ale no tak, neplačte… Není to tak zlé. Zadva týdny bude váš přítel jako rybička, já vám ho vykurýruju.“

Doktor sklopil hlavu azamyslel se, pak znovu hlavu zvedl asurčitou opatrností se zeptal:

„Ty tedy říkáš, že je Armén?“

Náš komický hrdina překvapeně vyvalil oči.

„Copak vy ho neznáte? Vy neznáte Sadaje Sadyglyho? Pýchu ázerbájdžánského divadla! Herce číslo jedna! Vy skutečně neznáte našeho velikého mistra? Ani vtelevizi jste ho neviděl? Dokonce imě jste musel nejednou vidět vtelevizi, doktore. Možná jste si mě jen nezapamatoval… Nüvariš Karabachly — známý představitel komických rolí. To, že neznáte mě, budiž. Nemám vám to zazlé. Ale není člověka, který by neznal Sadaje Sadyglyho. Vždyť nikdo nasvětě neztvárnil Hamleta, Ajdyna, Kefliho Iskendera tak jako on.“

„Já vás poznala hned,“ sneskrývanou hrdostí řekla mladá zdravotní sestra.

„Vás oba jsem často vídala vtelevizi,“ kdoví proč sjistou koketerií pronesla její starší kolegyně. „Adoktor Farzání je vtom nevinně. Víc jak třicet let žil vMoskvě anejsou to ani tři roky, co se vrátil doBaku.“

Když herec pochopil, proč ani jeho, ani Sadaje Sadyglyho doktor nepoznal, rázem se uklidnil. Ato, že sestry, které je poznaly hned, nasobě nedaly nic znát, přičetl Nüvariš Karabachly navrub jejich strachu, že by se to doktorovi nemuselo líbit.

Nüvarišovi Karabachlymu došlo, že nic ztoho, co vyprávěl, doktor nevnímal. Buď byl příliš zamyšlený, nebo on, Nüvariš Karabachly, samým rozrušením nedokázal najít ta správná slova. Proto se pokusil co nejvíc soustředěně, ještě jednodušeji aprimitivněji převyprávět všechno, co se odehrálo naParapetu.

„Celé se to seběhlo následovně. Procházel jsem se dnes poměstě. Kolik bylo hodin, vám přesně neřeknu, možná deset, možná jedenáct. NaParapetu je takové místo sfontánou, nejspíš už jste tam někdy byl. Aprávě odtamtud se ozval strašlivý křik. Někdo tam doslova vyl. Ukázalo se, že to byl starý Armén. Šel koupit chleba avtom se dostal dorukou těch jerázů. Přímo vdomácím… Avpantoflích. Než jsem dorazil namísto, nebožák už byl mrtvý ahozený dofontány. Ale oči měl pořád otevřené, doktore, adíval se přímo namě. Osobně jsem neviděl, jak ho zabili. Ti, co tam byli dřív, vyprávěli, že Arména nejdřív hodili dofontány, přímo doledové vody. Jenže on, starý člověk, nesměl vestudené vodě zůstávat. Snažil se vylézt. Ale ti chlapi stáli ukraje fontány akopali doněj, dokud ho neukopali ksmrti. ASadaji Sadyglymu, Bůh mu pomáhej, se věčně lepí smůla napaty. Proč by se jinak právě on ocitl přesně vtu chvíli natom proklatém místě? Nevydržel to, to je celé! Je to přece umělec, humánní člověk. Jeho srdce to nevydrželo. Vrhl se napomoc. Jak by tihle jerázové mohli vědět, kdo to je, co je zač? Vždyť jsou to přistěhovalci, nejsou místní. Proto ho považovali zaArména apustili se doněj jako divá zvěř. Kdybych přišel jen ominutu později, dopadl by stejně jako starý Armén. Ale Bůh se nad ním smiloval, zůstal naživu. Nakolenou vás prosím, doktore, zachraňte ho. Život tohoto velikého muže je nyní vevašich rukách.“ Těmito patetickým slovy ukončil herec svou řeč.

Lékař chtěl co nejdříve zahájit operaci. Ale zdálo se, že ktomu něco chybí. Navíc bylo vidět, že hercovo vyprávění jím otřáslo. Neviděl nic divného natom, že onen Hamlet–Othello–Kefli–Iskender, který před ním leží vbezvědomí nastole, se vrhl zachraňovat starého Arména. Podle doktora by to samé udělal každý, kdo se považuje začlověka. Avšak obyvatelé tohoto města, jako by se spolčili, snažili se vyhýbat tomu, čemu se říká lidskost. Zdálo se, že je pro ně dokonce nevýhodné uchovávat si lidskou tvář.

Ani ne před deseti až patnácti dny přímo natom samém místě, natomto operačním sále, prováděl velmi složitou operaci arménské dívce, které bylo čtrnáct nebo patnáct let abůhví jakým zázrakem se dostala sem donemocnice.

Vmetru, kde je vždy plno lidí, se nani vrhlo několik Ázerbájdžánek azačaly ji lynčovat. Aněkolik dní předtím nějaký zdegenerovaný básník vtrhl donemocnice, zbil avyhnal zordinace lékaře, který sloužil 40 let nakardiologii, ato jen proto, že dotyčný měl tu smůlu anarodil se jako Armén. Potomto incidentu vnemocnici nezůstal jediný Armén, jak mezi lékaři, tak ipomocným personálem. Někteří se schovávali doma, jiní navždy odjeli zBaku.

„Teď je mi to jasné, Nümajiši müallim. Jak říkají Peršané, ‚mesele malum est‘,“ řekl doktor veselým hlasem, který nijak neladil sjeho neskrývaně špatnou náladou, arovnal přitom chirurgické nástroje.

Nüvariš Karabachly se neurazil, když doktor zkomolil jeho jméno (člověk, který strávil více jak třicet let vMoskvě, nato měl plné právo), ale neopomenul mu ho připomenout:

„Ale kdo je to nějaký Nüvariš Karabachly, doktore?“ pronesl. „Jen obyčejný herec. Stovka Nüvarišů nesahá jednomu Sadaji Sadyglymu ani pokotníky. Kéž by místo něj ti bídáci zbili mě.“

„On je taky zKarabachu?“ zeptal se doktor, přičemž už poněkolikáté měřil pacientovi tep.

„Kdepak, doktore. Ani já nejsem odtamtud. Pocházím zKürdamiru. Karabachly je jen pseudonym. ASadaj Sadygly se narodil vNachičevanu, tam vOrdubadském okrese je takové místo, vesnice Ajlis. Je to starobylá vesnice, ikdyž osobně jsem tam, doktore, nikdy nebyl. Kdysi tam prý žilo hodně Arménů. Sedm nebo osm jejich kostelů tam snad stojí doteď. Podle všeho byli ti Arméni moc šikovní, dobří lidé. ASadaj Sadygly je ten typ člověka, který ikdyby se svět obrátil vzhůru nohama, nikdy nebude tvrdit, že bílá je černá. Kolikrát už doplatil nasvoji prořízlou pusu, astejně se nepoučil. Zapár měsíců oslaví padesátku, ale veskrytu pořád zůstává desetiletým klukem. Co nasrdci, to najazyku. Nic si nemůže alespoň občas nechat pro sebe, dokonce ani vtak nebezpečné době jako dnes. Říkává: nikoli Arméni, to my jsme ti špatní. Nebojí se. Povídá to všude— iunás vdivadle ivčajovnách.“

Doktor Farzání doširoka otevřel oči atentokrát se podíval dotváře pacienta sjakýmsi zvláštním zájmem. Jako by ho viděl poprvé. Ženy, které doteď mlčely jako hrob, si začaly živě oněčem špitat. Farzání vzal rozhodně Nüvariše Karabachlyho pod paží acestou kedveřím mu povídá:

„Tak, mladý muži, tady už nejsi nic platný. Posaď se nachodbě, odpočiň si. Anebo jestli chceš, běž domů, dej si štamprle, jak se sluší apatří, aběž si lehnout. Pak přijdeš, když se ti bude chtít. To ti není, kamaráde, žádné slepé střevo, tady je zapotřebí generální údržba, tři až čtyři hodinky to potrvá. Neměj strach. Tvůj přítel bude žít. Udělám zněho takového Othella, až ztoho Desdemona samou radostí padne naznak.“

Stěmito slovy vyprovodil doktor herce nachodbu azavřel zaním dveře.

Vechvíli, kdy se lítací dveře operačního sálu zavřely, Nüvariš Karabachly pocítil palčivou samotu, jako by doslova celý svět zůstal tam, zazavřenými dveřmi.

Dlouhou potemnělou chodbou vanul hřbitovní stesk. Bylo zhasnuto. Kolem dokola ani živé duše. Velká dvoukřídlá okna naprotější straně chodby byla ponuře matná, nepropouštěla žádné světlo — byla buď příliš zaprášená, nebo už byla venku tma.

Jen najednom místě, nedaleko zaskleného balkonu udveří, bylo vidět lavičku. Nachodbě nebylo kam jinam si sednout. Nüvariš Karabachly cítil, jak se mu točí hlava adělá se mu nevolno, atak se pomalu sunul směrem klavičce. Už dlouho si chtěl zapálit, ale neměl ani dost sil, aby strčil ruku dokapsy avyndal odtud krabičku cigaret.

Když došel klavičce, spatřil nazdi přímo udveří dvě nad sebou přitlučené cedulky. Navrchní bylo velkým černým písmem napsáno: CHIRURGICKO–TRAUMATOLOGICKÉ ODDĚLENÍ, anaté spodní stálo písmem oněco drobnějším: Vedoucí oddělení MUDr.Faríd Hasanovič Farzání. Dveře dokanceláře doktora Farzáního byly otevřené.

Clona Nüvariše Karabachlyho neznepokojovala. Byl už nani zvyklý.

Nüvariš Karabachly byl třikrát ženatý, ale dnes večer naněj nikdo vcelém městě nečekal.