Zpátky na Balkán

Copyright © Eduard Krainer, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-784-7

ISBN mobi: 978-80-7689-785-4

1.

Pohraniční oblast Bosny a Republiky Srbská Krajina,
2. srpna 1995

Zaměřovač PSO-1 krutě přibližoval detaily úděsného masakru, který se odehrával pár set metrů před nimi. Díky zvětšení bylo možno jasně rozeznat zarostlé, rozchechtané tváře chlapů, oblečených v maskovacích uniformách, s cigaretami v ústech. Na ramenou se jim houpaly útočné pušky Zastava, pouzdra na opascích skrývala pistole. Někteří z nich měli na řemeni zavěšené granáty. Stejně zřetelně se také v optice rýsoval zkrvavený obličej Radka, klečícího před nimi v jedné řadě se svou ženou a synem. Plakali a třásli se strachem. Radkova ústa se otevírala, zjevně křičela slova proseb o smilování. Žádný akt milosrdenství ale nepřišel. Místo toho ho vůdce skupiny kopl do hrudníku a vzlykající muž se pod tou ránou převalil na záda. Maskovaný chlap ho překročil a stoupl si za záda Marka, Radkova dvanáctiletého syna. Vytáhl z pouzdra nůž a položil ho Markovi na krk. Otočil k muži, ležícímu na zemi, hlavu a cosi na něj řval. Radko v odpověď jen zoufale kroutil hlavou. Vzdáleností umlčená ústa křičela cosi, co evidentně nemohlo chlápka s nožem na chlapcově krku, uspokojit.

Voják českého kontingentu mise UNPROFOR s nitrem sevřeným ledovou hrůzou výjevu, který přes zaměřovač své zbraně sledoval, stočil pohled k ostatním kamarádům. Velitel jejich skupiny, přikrčený za keřem, strnule zíral do údolí dalekohledem. Vedle něj, vleže na zemi, sledoval masakr přes optiku svého lehkého kulometu další člen patroly. Čtvrtý z českých vojáků, který neměl k dispozici žádný přístroj, se snažil přes větve křoví, které celou patrolu krylo, aspoň očima rozpoznat, co se dole děje.

„Veliteli,“ zašeptal zoufale muž, držící odstřelovací pušku. „Tohle přece nemůžeme nechat být!“

Oslovený v hodnosti nadporučíka odtrhl dalekohled od očí a podíval se na svého podřízeného. V jeho pohledu se ještě zračil děs z toho, co viděl, přesto však zakroutil hlavou.

„Nemůžeme se do toho míchat. Znáš mandát.“

„Prosím…“

„Ne!“

Dokázal si představit, jak tomu mladému vojákovi musí být. Věděl, že miluje Mladku, dceru pana domácího, který právě ležel na zemi s rozbitým obličejem a pohmožděným hrudníkem. A taky si byl jistý, že pouhými zraněními celá ta příšernost neskončí.

„I kdybych stokrát chtěl, tak nemůžu…“ smutně zakroutil hlavou. Pozvedl dalekohled k očím a znovu se zahleděl směrem ke statku.

Situace dole se dál vyostřovala. Velitel polovojenské skupiny šermoval nožem před Markovým obličejem a stále výhrůžně křičel. Bylo jasné, že po Radkovi něco chce, ten ale jen zoufale vrtěl hlavou ze strany na stranu.

Odstřelovač znovu přiložil oko k zaměřovači. Jemným posunutím zbraně přejel celý prostor šíleného dramatu. Čtyři útočníci stáli ve skupince, před nimi tři členové rodiny. Kde je, sakra, Mladka?

Odpověď na jeho nevyslovenou otázku se dostavila vzápětí. Z domu vyšel další člen gangsterského spolku a za sebou vlekl drobnou dívku. Její dlouhé černé vlasy měl omotané kolem ruky a mladá žena za ním zoufale lezla po kolenou. Na sobě měla jen zbytky roztrhané košile a její potlučený obličej a krvavé šmouhy na nahých stehnech jasně dokazovaly, co s ní to zvíře uvnitř dělalo.

Voják s odstřelovací puškou tiše zaskučel. Mladko, bože můj, co ti to udělali? Paralyzoval ho vztek, bezmoc a obrovský smutek nad tím, že ačkoliv má v rukou zbraň, musí se na všechno jen dívat. Do očí mu vyhrkly slzy a rozostřily obraz v zaměřovači. Silně stiskl víčka a nechal slzy stéct. Cítil, jak se kutálejí dolů po tváři a padají do vyschlé hlíny země, ve které se odehrávají taková zvěrstva.

Bandita dovlekl Mladku k ostatním členům a prudkým máchnutím ruky ji shodil na zem. Její matka k ní stočila pohled a s nářkem se zhroutila vedle ní.

Situace gradovala. Veliteli maskovaných bastardů zjevně došla trpělivost. Znovu se rozeřval na otce, odpovědí mu ale bylo jen další zoufalé kroucení hlavou. Vteřinu na to šmejd položil nůž na krk chlapce a jedním rychlým tahem jej podřízl. Tělo nevinného kluka se zachvělo a padlo obličejem do prachu. Radko v návalu šílené bolesti a vzteku cosi řval a snažil se vyskočit na nohy. Jeden ze zabijáků na něj ale namířil svou zbraň a dvěma rychlými ranami ho střelil do hrudníku. Zasažený muž rozhodil ruce a naznak padl na zem.

Děs a bezmoc, které doposud znemožňovaly odstřelovači jednat, začaly pomalu odplovat kamsi do pozadí. Místo nich do jeho nitra vstupovala jakási prázdnota, pocit naprostého otupení. Začínalo mu být všechno jedno. V těch šílených minutách jako by zapomněl na svoje poslání, na rozkazy, na svoji budoucnost. V hlavě mu zůstala jen jediná myšlenka. A právě se ji rozhodl provést. Opatrným, pomalým pohybem přesunul čárku záměrné stupnice, odpovídající střelbě na čtyři sta metrů, na hlavu žoldáka, který se otočil k Mladce. Zmetek s roztlemenou mordou a jasnou gestikulací naznačoval ostatním zabijákům, že s tou holkou ještě neskončili. Uskutečnit svůj zvrhlý plán ale už nestačil.

Český voják mírových sil OSN se totiž právě v tom okamžiku rozhodl k činu. S cílem přesně udržovaným v okuláru zaměřovače velmi jemně a plynule, jak ho při výcviku učili, namáčkl spoušť své zbraně. A lehce na ni zatlačil, dokud s jemným cvaknutím nespustil mechanismus úderníku. Puška zahřměla a její zpětný ráz udeřil střelce do ramene. Špičatý lesklý projektil, vyhnaný obrovskou silou spálených plynů z hlavně, v půl vteřině překonal vzdálenost mezi oběma muži a změnil hlavu šmejda na drť kostí, krve a šedé hmoty mozkové.

2.

Hradec Králové, 5. února 2024

V posledních vteřinách extatického prožitku svíral pevně její boky a se zavřenýma očima a hlavou mírně zakloněnou si ten okamžik naplno vychutnával. Cítil, jak se z něj odplavuje napětí, jak se celý uvolňuje a propadá se do příjemné úlevy, která následuje po orgasmu. Otevřel oči a zadíval se do tváře o pětadvacet let mladší ženy, s níž se nacházel v těsném spojení. Usmívala se, ostatně jako vždycky, když v ní dosáhl uspokojení. A jako vždycky v momentech vystřízlivění, které vystřídalo předchozí vzrušení, mu začaly běžet hlavou otázky. Proč to ta holka dělá? Vždyť bych mohl být její táta. A přesto sedí na mém pracovním stole a tváří se, jak je hrozně spokojená. Tak schválně, co z ní teď vypadne?

„Byl’s nádhernej,“ zašeptala a nadzvedla se na rukách, aby mu mohla dát pusu. Přijal ji a potichu odpověděl: „Ty jsi byla. Vždycky jsi.“

Pohladila ho po tváři a lehce zavrtěla boky, aby se z jejich spojení osvobodila.

„Skočím si do sprchy,“ zavrněla. Udělal krok dozadu a zapadl do svého křesla, které předtím odstrčil od stolu, aby jim nepřekáželo v milostné hře. Sklouzla ze stolu a sebevědomá ve své kráse a mladosti před ním ještě chvíli postála. Kochej se, říkala její póza a on tu výzvu rád uposlechl. Znovu se usmála, pak se otočila a zamířila ke dveřím v rohu kanceláře, kde byla toaleta a sprchový kout.

Sledoval ji pohledem, dokud za ní nezapadly dveře. Je fakt nádherná. A já mám obrovské štěstí, že něco takového můžu ještě zažít. I když tím podvádím svoji ženu, i když je to jen klasický, mírně nechutný, stotisíckrát popsaný románek mezi šéfem firmy a mladou sekretářkou.

Natáhl se a podal si ze stolu krabičku s papírovými ubrousky, aby se aspoň trochu očistil. Však si taky skočí do sprchy, ale to bude ještě chvilku trvat. Ona tam vždycky stráví věčnost. Dnes na tom nezáleželo, nebylo kam spěchat. Doma ho nikdo, od té doby, co dcera odešla studovat do Anglie, nečeká. Manželka je někde na józe a pak půjde s kamarádkami na víno. Takhle mu to aspoň tvrdí. Možná taky někoho má, ale je mu to tak nějak jedno. Ne že by se úplně oprostil od žárlivosti, ale pokaždé, když ho ten svíravý pocit sevřel kolem žaludku, se napomenul, že on je ten poslední, kdo tady má právo žárlit.

Že si jeho žena někoho našla, začal pociťovat ve chvíli, kdy mu přestala dělat žárlivé výstupy. Kvůli mladé asistentce, kterou přijal do firmy, nebo kvůli ženám, po kterých se snažil nenápadně pokukovat na různých večírcích. Tedy on si myslel, že pokukuje nenápadně. Aby ti neukápla slina, říkala mu vždycky. A pak, najednou, po dlouhých letech, toho nechala. Povzdychl si. Je jen slabý muž. Dlouho se snažil tomu pokušení odolat. Vnímal její pohledy a četl v nich jasnou výzvu. Ale nechtěl podlehnout, podezíral ji, že je jen vypočítavá. Omotat si šéfa kolem prstu, to je léty prověřená taktika takových šikulek. Jenže jeho pevná vůle byla jednoho večera podemletá řadou panáků, které při firemní oslavě vypili. A ani nevěděl jak, ocitli se nad ránem v jeho kanceláři, on jí sáhl pod sukni a začal stahovat kalhotky…

Ať je to jak chce, zatím to nepřerostlo v nic víc než jen občasný sex. A dobrý sex, to musel uznat. Stále očekával, že po něm začne chtít zvýšit plat nebo ho bude vydírat nějak jinak, ale kupodivu se nic takového nestalo. Třeba se jí přece jenom líbím, vždyť na svoje roky vypadám dobře, začalo se v něm probouzet chlapské sebevědomí. Ale rozum, jako vždy, rázně zasáhl. Zklidni se, vole. Užívej si, dokud to jde. A připrav se, že to jednou přeroste rozumnou mez a ty to budeš muset ukončit. Vždyť já vím, odpověděl sám sobě a trochu posmutněle se sehnul, aby si sundal kalhoty a boxerky, které měl stále stažené u kotníků. Uslyšel, jak se v koupelně zastavila sprcha. To byl signál, že za pár chvil ji tam bude moct vystřídat. Pomalu se zvedal z křesla, když začal zvonit telefon, který měl uložený v pootevřené zásuvce pracovního stolu. Podíval se na hodinky. Třičtvrtě na šest, už padla a telefony nezvedám. Polibte mi všichni prdel. Zvědavost mu ale nedala a povytáhl zásuvku tak, aby na displeji viděl, kdo mu to volá.

Pavel Šponar, stálo tam velkými písmeny. Pavel. Spolubojovník. A spolupachatel. Trochu mu zatrnulo. Věděl, že Pavel na tom není moc dobře. Finančně, ale ani psychicky. Taky s ním už přes rok nemluvil. Naposledy na srazu starých zbrojnošů. Jeho řeči byly ale jen nekonečný nářek nad osudem, a tak v jeho společnosti dlouho nevydržel. A teď volá. Když se takhle ozvou bývalí kumpáni, nikdy to nevěstí nic dobrého. Váhal, jestli má hovor přijmout. Neměl vůbec náladu poslouchat, jak kdysi skvělý a spolehlivý kluk pláče, že ho nikdo nemá rád. Jenže na druhou stranu je pojilo nerozlučné pouto. Obrovský průšvih, na který se nikdy nepřišlo. Přes veškerou nechuť to musel vzít. Natáhl ruku a telefon vyndal. Palcem posunul zelenou ikonku a přiložil mobil k uchu.

„Pavle? Příteli? Zdar! Co se děje?“ pokusil se o přátelský tón.

„Ahoj,“ zaznělo ze sluchátka. Podle tónu Pavlova hlasu bylo na první dojem jasné, že se nebude jednat jen o přátelský pokec. „Potřebuju s tebou nutně mluvit.“

„No jasně, a kdy? Příští týden jedu kolem vás, tak se můžu stavit na kafe.“

„Ne,“ sdělil Pavel úsečně. „Jsem tady u tebe, v Hradci. Přijď za půl hodiny do restaurace U zámeckých schodů.“

„Počkej, počkej,“ pokusil se o obranu, „mám ještě práci. Nemůžu tam být tak rychle.“

Pavlův tón o poznání zdrsněl: „Tak si to nějak zařiď.“

No ty vole, pomyslel si. Chlapec nám nějak narostl.

„To teda ne. Nebudeš mi dávat nějaké příkazy. I když tě mám rád, tak takhle se mnou mluvit nebudeš, jasný?“

Muž na druhém konci se nepříjemně zasmál.

„No, kamaráde, jestli si chceš užít zbytek života na svobodě, tak sem rychle přijedeš.“

Ucítil, jak ho polilo horko. Jediná věc, kterou ho ten lúzr mohl vydírat, byla ta z jejich dávné minulosti. Takovej kretén snad není, aby to tahal na světlo. Vždyť to může semlít i jeho! Ale zoufalci dělají zoufalé věci a Pavel se evidentně v takovém rozpoložení nacházel.

„Počkej, nemluv. Přijedu za tebou. Doufám, že nejsi nalitej a že se s tebou bude dát rozumně mluvit.“

„O to se nestarej. Rozumnej jsem dost. A pohni, čekám tady na tebe,“ odsekl Pavel direktivně a vzápětí ukončil hovor.

Stál jako opařený, směšně polonahý, oblečený jen do košile a s kalhotami u kotníků. Muselo na něm být vidět, jak je vykolejený, protože když jeho asistentka vyšla z koupelny, zůstala stát mezi dveřmi a zaraženě na něho hleděla.

„Stalo se něco, zlatíčko?“ zeptala se.

Podíval se jejím směrem a chvíli ji mlčky pozoroval. Začala z toho být nervózní.

„Tak co se stalo?“ naléhala.

Potřásl hlavou a vrátil se do reality.

„Přišla si pro mě minulost,“ odvětil potichu a sehnul se, aby se oblékl. Sprcha dnes bude muset počkat.

„Cože? Jaká minulost?“

Pousmál se a začal si natahovat spodní prádlo.

„To nic. Jen si prosím tě zavolej taxíka. Dnes tě domů nepovezu.“

3.

Hradec Králové, 5. února 2024

Pavel Šponar se krčil za napůl vypitým půllitrem piva, jako by mu ten kus skla snad mohl poskytnout úkryt před okolním světem. Zpoza něj pozoroval dění v jinak téměř prázdné hospodě. Vybral si stůl v rohu, odkud měl dobrý výhled po celém lokále. Interiér hospody působil dojmem, že se tady zastavil čas někdy koncem devadesátek. I těch pár hostů, kteří tvořili její osazenstvo, vypadalo, že už tu pěkných pár let nepřetržitě bydlí. Hostinský za výčepem dnes moc práce neměl. Opíral se o police za sebou a cosi si prohlížel v telefonu. Občas mrknul do sálu, jestli hosté mají dostatečnou dávku svých životabudičů. Při jednom pohledu zkušeným zrakem zjistil, že neznámý host u stolku v rohu má už méně než půlku piva. Kývl na něj a pozdvihl prázdný krýgl v gestu, které naznačovalo, že je ochotný natočit mu další. Pavel s velkým sebezapřením zavrtěl hlavou. Dnes měl už třetí a potřeboval si zachovat co nejčistší hlavu na jednání s Michalem. Výčepní trochu zklamaně odložil půllitr zpátky na místo a znovu se zahleděl do svého mobilu.

Pavel pocítil drobné uspokojení, že dokázal odolat nabídce dalšího alkoholu. Ještě to se mnou není tak zlý, pomyslel si. Ale jeho svědomí se nedalo jen tak ukonejšit. Jsi v prdeli, chlapečku. Jsi alkáč, bez rodiny, bez přátel, bez peněz. Tedy pokud nepočítáš těch pár ožungrů z nálevny, kteří jsou ochotni poslouchat tvoje stále dokola omílané historky z dob strávených v armádě. Všechny jsi jim už řekl. Dokonce i ty, které jsi ani nezažil, a jen o nich slyšel. Jen abys v nich vzbudil dojem, jaký jsi drsňák, válkou otřískaný. Nebezpečný paragán, který umí člověku vytrhnout srdce z těla, a ještě mu ho tlukoucí strčí pod nos. Necháváš si říkat veterán. Od lidí, na které by ses před dvaceti lety ani nepodíval! To jediné v tobě dokáže vyvolat zbytky kdysi tak vysokého sebevědomí. Zvlášť když k tomu vypiješ pár půllitrů, proložených tou nejlacinější vodkou, jaká je zrovna k dostání. Pak jsi silák. Ale tvoje skutečná síla a všechny ty těžce vydřené dovednosti jsou dávno pryč. Vždyť minulý týden ti rozhodil sandál snad osmnáctiletý kluk, do kterého ses začal navážet, že by potřeboval vojnu. Povzdychl si. Cítil, jak jeho hruď zaplavuje odporná sebelítost. Pokusil se jí vzdorovat. Přestaň, idiote! okřikl sám sebe. Točíš se v kruzích, necháš se stahovat hlouběji a hlouběji! Stále dokola se vracíš tam, odkud jsi nikdy nedokázal doopravdy odejít. Tvoje tělo je tady, a mysl stále tam. Ale teď se tam vrátíš doopravdy, nejen v myšlenkách! Sebelítost začínala pomalu ustupovat pocitu uspokojení. Má plán! A jestli se mu podaří ho uskutečnit, už nebude ta věčně podnapilá troska. Budeš mít prachy, říkal sám sobě, přestaneš chlastat a začneš zase dělat něco pořádnýho! Zadržel tu představu a chvíli se s ní v duchu mazlil. Nádhera! Jenže sám to nezvládneš. Musíš na to dát dohromady starou partu. Prošli jsme si spolu peklem. Jen Adam se určitě nepřidá, je už pár let po smrti. Škoda ho. Byl to spolehlivý kluk a na takovou akci jako dělaný.

Z celého týmu zbývají už jen tři. On, Olda a Michal. A toho hlavního musí přesvědčit dnes večer. Michal Kratochvíl, kterému říkali Kraťas. Vždycky to byl velitel, a to nejen podle hodnosti. Byl to mozek skupiny, dokázal vymyslet neskutečné věci a dostat je ze všech průserů. Jít do takové akce bez něj by byl čistý hazard. Jestli zvládneš jeho, tak Olda se určitě přidá, pokračoval Pavel ve svých úvahách. Finančně na tom taky není nejlíp, prachy se mu budou hodit.

Kurva, kde ten chlap vězí? Nervózně pozdvihl svůj telefon ze stolu a stisknutím tlačítka na boku přivolal na displej údaj o čase. Vždyť to bude už pomalu čtyřicet minut, co jsem mu volal. Zahleděl se na vstupní dveře do lokálu, jako by si ho tam mohl zhmotnit. Přitom zachytil dychtivý pohled muže za výčepem. Už? říkalo jeho pozdvižené obočí. Pavel zavrtěl hlavou. Kolu, artikuloval rty směrem k hostinskému. Ten pokrčil rameny a sáhl pod pult pro požadovaný nápoj. Otevřel ho, z pultu sebral sklenku a vydal se splnit hostovo přání, byť s ním příliš nesouhlasil. Tady se leje pivo, příteli, říkal jeho pohled. Na kolu si skoč vedle do kavárny!

Dveře do restaurace se náhle otevřely a dovnitř vstoupil muž, který do tohoto prostředí svým vzhledem ani trochu nezapadal. Měl perfektně sladěný outfit, světlý kabát, džíny slovutné značky a na nohou pečlivě vyleštěné hnědé boty. Jeho pohlednou tvář rámovalo třídenní strniště a delší, lehce prošedivělé, ale pečlivě upravené vlasy korunovaly jeho celkový vzhled. Na první pohled úspěšný, movitý muž.

Výčepní, který si zrovna vykračoval s limonádou kolem dveří, vpád dalšího hosta nečekal a málem do něj vrazil. Elegán však pozoruhodně rychle zareagoval a ustoupil rozběhnutému číšníkovi z cesty. „Omlouvám se,“ stačil přitom pronést. Výčepní na odpověď jen pokývl, nebyl od své klientely na takové zdvořilůstky zvyklý. Doputoval s nápojem až k muži u stolu v rohu, položil před něj limonádu, sebral prázdnou sklenici od piva a vracel se po stejné dráze zpět za pult. Když nového hosta znovu míjel, zeptal se ho zdvořile: „Co vám můžu donést?“

Michal Kratochvíl chvilku přemýšlel. Kávu v takovém pajzlu nehodlal riskovat a na nealkoholické pivo neměl chuť. Kdo ví, jestli ho tady vůbec mají. Zaletěl pohledem ke stolu, odkud číšník právě odešel.

„Dám si to, co tamten pán,“ a kývl tím směrem.

„Dobře,“ pronesl ten dobrý muž úslužně a vydal se splnit hostovo přání. Michal se také pohnul, ale opačným směrem. Několika kroky došel ke stolu, za kterým seděl jeho bývalý parťák. Zastavil se před ním a začal si rozepínat kabát.

Pavel na něho upřeně zíral a jeho nitrem zacloumala závist. Kurva, proč on má, a já ne… Bylo mu jasné, že to je špatně a jeho věci to nijak neprospěje. V tu chvíli si ale nedokázal pomoct a trvalo několik vteřin, než se mu podařilo ten odporný pocit potlačit. Teprve pak vstal a s trochu křečovitým pousmáním podal Michalu Kratochvílovi ruku.

Michal nabízenou dlaň přijal a pevně ji stiskl. Podíval se Pavlovi do očí a v tu chvíli, přes veškeré prvotní naštvání z toho, jak s ním mluvil po telefonu, pocítil k tomu chlápkovi náklonnost. I přes jeho chlastem a věkem trochu pomačkanou fasádu v něm zase uviděl toho devatenáctiletého, trochu splašeného kluka, se kterým strávil dlouhé měsíce na malém, ostnatým drátem ohraničeném kousku daleké země. Taková je síla společné minulosti a společných prožitků.

„Zdar,“ řekl pevně. Přes veškeré sympatie se snažil dávat svým pohledem najevo, kdo tady velí, stejně jako to dělal před pětadvaceti lety v Bosně. Pavel nechtěl před jeho pohledem uhnout, ale nakonec přece jen stočil oči k flekaté desce stolu. Ty vole, já to snad nedám, běželo mu myslí. Něco jiného bylo troufnout si na Michala po telefonu, ale teď, tváří v tvář, ho začala počáteční odvaha opouštět. Prober se, vždyť je to tvoje vstupenka do lepšího života!

Jako na povel oba povolili sevření dlaní a Michal usedl na židli proti Pavlovi. Než stačil promluvit, přišuměl ke stolu výčepní a úslužně před něj položil objednaný nápoj.

„Díky,“ pokývl hlavou Michal a počkal, až se číšník vzdálí. Pak se mírně předklonil a lokty obou rukou položil na stůl. Byl to přesně vypočítaný tah, který se mu už mnohokrát vyplatil. Pro protistranu to vypadalo, že celý jaksi narostl a zmohutněl. A také tím dával jednoznačně najevo, kdo je tady pánem. Jeho psychologický tah vyšel přesně, Pavel se mírně odtáhl a přikrčil.

„Tak copak mi tak důležitého chceš, že se trmácíš až k nám do města?“ pronesl Michal snad až příliš důrazně.

„No, víš…“ ošil se Pavel a tón jeho hlasu postrádal jakýkoliv náznak arogance, kterou v sobě dokázal najít ještě před hodinou při telefonním rozhovoru. „Napadla mě taková věc…“ odvážil se krátce pohlédnout na Michala, ale hned zase sklopil zrak do stolu. „Taková akce, víš, ze který bysme mohli mít prospěch všichni.“ Na vteřinku se odmlčel, jako by čekal, že mu jeho společník skočí do řeči. Ten se však rozhodl mlčet. Pavla to přesto povzbudilo, měl dojem, že i přes nejasný začátek vzbudil Michalův zájem. Nadechl se a pokračoval mnohem jistěji:

„Jak asi víš, lítám teď v pořádných sračkách. Potřebuju prachy, jinak to se mnou dopadne blbě.“ Michal na to jen pokrčil rameny na znamení, že každý je přece svého štěstí strůjcem. Pavel to gesto zaregistroval a trochu ho pohoršilo, že jeho slova ani nestojí za odpověď.

„Vím, vím,“ pokračoval lehce podrážděně, „můžu si za to sám. Ale jak jsem si zjistil, ty na tom taky nejsi úplně nejlíp…“

Vypadalo to, že bývalý velitel se rozhodl dnes večer dorozumívat už jen mimikou a gestikulací. Teatrálně rozložil ruce od sebe a pobaveně nakrčil obličej. Z čeho tak soudíš? říkalo jeho gesto a Pavel ho dokonale přečetl. Přece jen, strávili spolu hodně času a vedli mnoho hovorů.

„No, znám jednoho z tvých dodavatelů. Dlouho jsem nevěděl, že pro tebe pracuje, ale nedávno jsem s ním měl řeč. Říkal, že za covidu to šlo s tvojí firmou od deseti k pěti. A že i teď se motáš tak nějak na hraně.“

Tahle slova bodla bývalého velitele víc, než na sobě dal znát. Jak se to mohl dozvědět? přemýšlel. Materiály a komponenty pro výrobu odebíral asi od deseti firem, mohl to být v podstatě kdokoli z některé z nich. A ano, ten zasranej čínskej virus, říkal si v duchu, ho připravil o spoustu zakázek. A vzápětí embargo do Ruska, kam směřovala část jeho výrobků. Je pravda, že před pár měsíci se dokonce potácel na pokraji krachu a musel propustit část zaměstnanců. Teď se výhled trochu zlepšoval, ale na nějaký strmý vzrůst to nevypadalo. Měl prostě s firmou víc starostí, než byl před kýmkoliv ochotný připustit. A připomenout mu to musel ten věčně ožralý tragéd… Začala se v něm zvedat vlna vzteku. Co si to vůbec dovoluje? Ten životní zkrachovalec, ten… Zcela mimoděk sevřel ruce, které měl položené na stole, v pěst a oči se mu zlověstně zúžily.

Ale i tuto mimiku dokázal Pavel bleskově rozklíčovat. Ve vteřině mu bylo jasné, že bodl do citlivého místa. Na jednu stranu ho to ujistilo, že Michal opravdu má finanční problémy, na druhou stranu bylo nutno zabránit, aby se naštval a celou věc ukončil v zárodku. Proto rychle zvedl ruce v obranném gestu.

„Počkej, kamaráde,“ řekl nejmírněji, jak dovedl. „Nechtěl jsem tě nasrat. Jen se ti snažím vysvětlit, v čem bude ten můj nápad prospěšný nám oběma. Ještě chvíli poslouchej, prosím tě.“

Snažil se úspěšně a Michal se trochu uklidnil. I v misi se o něm vědělo, že se sice dokáže rychle naštvat, ale téměř vždycky svůj vztek umí vzápětí ovládnout. Sám Michal o této svojí vlastnosti dobře věděl a hrdě tvrdil, že u něj rozum vítězí nad emocemi. Povedlo se mu to i teď.

„Dobře, poslouchám. Ale už mi kurva řekni, o co ti jde. Kecy kolem si nech,“ řekl navenek klidným hlasem, i když v něm stále ještě rezonovala ozvěna vzteku.

Pavel poslušně přikývl.

„Dobře. Jde o ten kufr se zlatem,“ téměř zašeptal.

Ne že by s touto variantou Michal nepočítal. Když Pavel zavolal, bylo mu jasné, že vytáhne nějaké sračky z minulosti. A záležitost s kufrem mohla být jednou z nich. Tou nejhorší. A taky tou, o které se už nikdy nemělo mluvit. Slíbili si to. A tak se celou cestu modlil, ať jde o něco jiného. Připravoval se na nejhorší, ale stále doufal, že k té variantě nedojde. I proto přišel v očekávání problémů na schůzku ve stavu, kterému sám říkával přednasranost. A Pavlovo chování stále víc a víc zatápělo pod kotlem. To nepříjemné odhalení bídné finanční situace by asi ještě dokázal zvládnout. Ale poslední věta, kterou Pavel porušil dávnou přísahu, způsobila, že kotel explodoval. Pojistný ventil se urval a Michalův rozum tentokrát souboj s emocemi prohrál ve zlomku vteřiny a na celé čáře. Obě jeho ruce vystřelily prudce dopředu a vší silou sevřely látku mikiny, kterou měl Pavel na sobě. Pak jím prudce trhnul k sobě, až se nebožák půlkou těla rozplácl po desce stolu. Sejmul přitom všechno sklo, které na stole stálo. Láhve s kolou i skleničky se s třísknutím rozprskly po dlažbě nálevny. Jejich obličeje se zastavily jen pár centimetrů od sebe. Z Michala sršela téměř nepříčetná zuřivost.

„Co’s to řekl, ty zmrde?“ zasyčel, nic dalšího však nestihl.

Výčepní reagoval rychle. Naštvala ho představa, že bude muset zase uklízet rozbité sklo, a ještě víc ho otrávilo narušení doposud klidného večera. Přiřítil se ke stolu a snažil se ty dva od sebe roztrhnout. Měl v tom dlouholetou praxi, v tomhle lokále se štamgasti rvali celkem pravidelně a nikdo z účastníků nepamatoval, že by hospodský nějakou z těch rvaček nezvládl vlastními silami. Proto i teď sebejistě zaúřadoval a zkušenou rukou uchopil fešáka v kabátu za rameno a vší silou jím trhl dozadu. Podle svých zkušeností očekával, že rváč, soustředěný na svého soupeře, nebude takovou akci čekat. Pustí druhého chlápka a svalí se zpátky do své židle, případně na zem. Pak ho hospodský už jen chytne za flígr, zkasíruje a vyhodí z hospody. Tentokrát bylo ale všechno jinak. Chlápek v kabátu sice pustil toho nešťastníka naproti, ale kupodivu se k zemi neporoučel. Místo toho výčepní ucítil, jak se na jeho ruku, svírající rameno, připlácla druhá pracka toho rváče a v dalším okamžiku následoval let vpřed, provázený ostrou bolestí v jeho vlastním rameni. Další bolístky, tentokrát už na více částech těla, se přidaly ve chvíli, kdy plnou vahou dopadl mezi téměř historické, z masivu vyrobené židle, a dvě z nich přitom rozbil. A že to byly židle stavěné ještě se socialistickým fortelem v dobách, kdy k sobě měli lidé blíž, bylo to pro něj opravdu tvrdé přistání.

Michal Kratochvíl stál pevně na mírně pokrčených nohou, s rukama pozdviženýma před tělem. Svým vzezřením připomínal šelmu připravenou odrazit jakýkoliv další útok. Pohledem monitoroval výčepního, který se s nevybíravým slovníkem a zkrvaveným obličejem hrabal z trosek něčeho, co ještě před chvílí byly židle. Ten představoval největší hrozbu. Mrkl směrem k Pavlovi, který stál na druhé straně stolu s prsty obou dlaní roztaženými směrem k němu. To znamenalo, že z jeho strany žádný problém nepřijde. Periferním viděním sledoval i hemžení, které nastalo u stolu štamgastů. Z tohoto směru by taky mohly přijít nějaké trable. Michal se nehýbal, jen čekal, odkud se přiřítí největší problém, který bude muset řešit. K tomu naštěstí nedošlo.

Pavel se pohnul, ale ne proto, aby zaútočil. Přiskočil k hospodskému a začal mu pomáhat na nohy. Držel ho za paži a omluvami se snažil přerušit setrvalý proud nadávek.

„Hej, chlapi, je to v pohodě,“ stačil ještě Pavel křiknout směrem ke štamgastům, kteří se stejně přes veškerá silácká gesta neměli k akci, a byli jen rádi, že si můžou sednout zpátky k rozpitým škopkům.

Mozek v Michalově hlavě se mezitím přepnul z módu přežití do režimu běžného provozu. Zároveň s tím se rozběhl proces sebereflexe. Doprdele, co jsem to zase udělal, nadával si v duchu. Zhluboka se nadechl a s co nejupřímnějšími omluvami přistoupil k výčepnímu. Ten se jen vystrašeně přikrčil, jako by očekával další let vzduchem.

„Ještě jednou se omlouvám, pane vrchní. Tu škodu samozřejmě zaplatím.“ S těmi slovy sáhl do kapsy kalhot, kam si před příchodem na schůzku schoval pět tisícovek. Chtěl za ně koupit své milé asistentce nějaký dárek a k tomu potřeboval hotovost. Jen tak se mohl vyhnout pozdějším dotazům, co že to kupoval a komu. Platba kartou zanechává stopy a manželka měla přístup k výpisům.

„Tady máte, doufám, že to bude stačit,“ dodal a natáhl ruku s penězi směrem k hospodskému. Ten si v hlavě, navyklé neustále sčítat, ihned srovnal, že s takovou částkou na tom incidentu ještě slušně vydělá. Staré židle už neměly prakticky žádnou hodnotu a ta krev a pohmožděné ego se dají spláchnout panákem rumu. Rychle hrábl po nabízených bankovkách, a když už je pevně držel v ruce, pokusil se aspoň trochu napravit svoji právě pošramocenou pověst.

„Fajn, ale vy dva se sbalte a vypadněte,“ prohlásil tvrdě. Netušil, jak se ten elegantní magor zachová, ale k jeho překvapení přišla jen slušná odpověď: „Jistě.“

Michal se ještě otočil ke svému společníkovi a tónem, jakým se udělují rozkazy, pronesl: „Pavle. Jdeme.“ Hospodským, který ještě absolvoval dozvuky základní vojenské služby, ten způsob oslovení trhl. Už hodně dlouho nic takového neslyšel. Jako by se rázem na pár vteřin vrátil do doby před pětadvaceti lety, kdy ho přiblblý major nechal asi dvě hodiny stále dokola zařazovat při příchodu do jeho kanceláře. To byl debil, pomyslel si výčepní. A tohle je taky jeden z toho jejich vrhu, guma zelená. Ale hned mu také došlo, že je to trochu jiná liga než ten buzerující majůrek. Díval se, jak elegán postrkuje před sebou toho druhého a jak se za nimi zavírají dveře. Kurva, ale mrsknul se mnou parádně, pomyslel si obdivně i přes veškerou averzi k zeleným mozkům. Asi nějakej průzkumák nebo paragán… No, to už je jedno. Pokrčil rameny a otočil se ke štamgastům:

„Tak co, chlapi, dáte si ještě jednou dokola?“

Stáli před hospodou, vzdáleni na dotek ruky a mlčky na sebe hleděli. Oba ještě zprudka dýchali. V jejich tělech pomalu odeznívala adrenalinová bouře, vehnaná do krevního oběhu událostmi, které se jen před malou chvílí odehrály uvnitř. Oběma se hlavou řítilo stádo splašených myšlenek, které se snažili zbrzdit a přinutit cválat správným směrem. Jako první ten nelehký úkol zvládl Michal.

„Podívej,“ začal pomalu, „porušil jsi naši přísahu. To je neodpustitelné.“ Na chviličku se odmlčel a hledal další slova. Když konečně promluvil, tón jeho hlasu zněl téměř smířlivě. „Ale na druhou stranu tě chápu. Ty prachy tam, ty by dokázaly vyřešit tvoje životní problémy.“ Povzdechl si. „A když teď budu upřímný, neříká se mi to lehce, tak ty moje taky.“

Pavlovi se ulevilo. Pochopil, že Michal o tom už začíná přemýšlet, nejspíš ty prachy taky potřebuje, říkal si.

Michal se na něj zadíval. „Neznamená to ale, že tam s tebou pro ně pojedu,“ odsekl stroze, jako by dokázal číst Pavlovy myšlenky. Zíral mu přitom upřeně do očí. Odrážela se mu v nich světla pouličních lamp i stíny minulosti. Bodlo ho u srdce, veškerou averzi k tomu alkoholikovi najednou přebil nával soucitu. Do háje, pomyslel si. Vždyť ten kluk to z nás odnesl nejhůř. Pro nás to byli cizí lidi, ale jemu tam zůstal kus srdce. Je div, že neskončil někde v blázinci. Zažít něco takového v necelých dvaceti, to prostě člověka poznamená, ať s tím bojuje sebevíc. Vždyť i já z toho ještě mívám noční můry.

A pak mu hlavou bleskla myšlenka. Co když je to, co navrhuje Pavel, možnost, jak s tou šílenou minulostí skoncovat? Blbost, okřikl se okamžitě. Sebrat zlato povražděných lidí a pak si za ně žít? Tím si akorát zadělám na další problémy. Sakra, co s tím? Potřeboval si to promyslet. Potřásl proto hlavou a zarazil běh svých myšlenek.

Pavel stál stále potichu před ním. Rozhodnutí bylo na jeho bývalém veliteli, to věděl moc dobře. On sám teď nebyl schopný ani sehnat prachy na cestu domů, natož uspořádat výpravu na hranice Bosny. A také si dobře uvědomoval, že roky utápění se v alkoholu a vzpomínkách zanechaly těžké stopy na jeho těle i duši. Sám to prostě nezvládne.

Z hospody vyšli dva štamgasti a zůstali stát před vchodem. Vytáhli krabičky cigaret a zapálili si. Všimli si dvou mužů, stojících nedaleko nich, napůl krytých stínem, který vrhala pouliční lampa. Zadívali se na ně a zjistili, že jsou to ti dva, kteří se před chvíli v hospodě postarali o nečekané vzrušení. Jejich zvědavost ještě stoupla. Chlápci stáli blízko sebe a vypadalo to, že pokračují v řešení svého sporu. To může být ještě zajímavý. Třeba se ti dva porvou a oni budou mít u cigára i nějaké to divadlo.

Nic takového se však nestalo. Michal jen přistoupil o malý krůček k Pavlovi a natáhl ruku. Pavel sebou lehce trhl, jako by očekával úder, ale Michal mu jen položil dlaň na rameno.

„Seber se a jeď domů,“ pronesl tiše. „Budu o tom přemýšlet. Ozvu se.“

Pavel suše polkl a zakýval hlavou.

„Dobře. Díky.“

„Neděkuj, vole. Nasadil jsi mi do hlavy hnusnýho brouka. Mám teď svých starostí víc než dost a ty mi přidáš ještě tohle,“ stáhl ruku z Pavlova ramene. „Drž se.“

Pavel ale místo odchodu jen nervózně přešlápl na místě.

„Co je ještě? Nestačí ti to?“

„Ale jo,“ zamumlal Pavel. „Já jen…“

„No?“ Michalův hlas dostal ostřejší tón.

„Nemám peníze na vlak.“

„Mě z tebe jebne,“ obrátil Michal oči v sloup. Tón jeho řeči ale nebyl naštvaný, zněl spíš pobaveně. „Chceš jet tisíc kilometrů kamsi do tramtárie a nemáš ani kačku. To myslíš, že to budu celý sponzorovat?“

Pavel místo odpovědi jen pokrčil rameny. Michal s hlubokým povzdechem zabořil ruku do kapsy a vytáhl zbylé peníze. Jsem tady s tím zoufalcem sotva hodinu a už jsem o dva litry chudší. Slečna asistentka se bude muset spokojit s menším dárkem. Sebral ze svazečku bankovek tisícovku a podal ji Pavlovi.

„Na, a ne že to všechno prochlastáš.“ Dávat alkoholikovi hotovost je asi ta nejhorší věc, kterou můžeš udělat, pomyslel si.

Pavel uchopil bankovku a zazubil se: „Odteď se chlastu ani nedotknu. Přísahám.“

Jednu přísahu jsi už dneska porušil, kamaráde, pomyslel si Michal. A tohle ti taky nežeru. Nahlas ale neřekl nic a jen sledoval, jak jeho peníze mizí v Pavlově kapse.

„Díky moc, Michale.“

„Hele, padej už. A koukej dodržet, co jsi slíbil.“

„Spolehni se,“ odvětil vesele Pavel. „Tak čau.“ Otočil se a rychle odcházel tmavou ulicí směrem, kde se nacházelo vlakové nádraží.

„Čau, vole jeden,“ pronesl za ním potichu Michal Kratochvíl. Dostal strašnou chuť na cigaretu, ale žádné u sebe neměl. Chvíli zápasil s touhou požádat o ni jednoho ze štamgastů před vchodem. Nakonec ale s velkým vypětím vůle dokázal chuť na nikotin potlačit. Nebudu kouřit. Prostě nebudu. Zvládnu to.

Pomalu se rozešel ke svému autu a v hlavě mu stále vířila myšlenka, kterou mu do ní zasel Pavel. Ty parchante, pomyslel si. Proč jsi to musel vytáhnout. Proč. Věděl, že mu to nedovolí usnout. A co bylo nejhorší, začínal se mu v hlavě pomalu rodit plán, jak se k tomu pokladu dostat.

4.

Chorvatsko, dálnice E71, 14. dubna 2024

Stěrače s tichým vrzáním stíraly stříkance dešťových kapek, které se usazovaly na čelním skle. Duben nepatří v Chorvatsku zrovna mezi nejteplejší měsíce a ten letošní byl navíc neobvykle studený a deštivý. Lepší počasí na cestu jsme si nemohli přát, povzdychl si Michal ironicky. Aspoň že dálnice je skoro prázdná. Bude trvat ještě tři měsíce, než se zaplní auty turistů, jedoucích utratit své těžce vydělané peníze do předražených přímořských rezortů. Zavrtěl se v sedadle a snažil se najít pro svůj otlačený zadek trochu pohodlnější polohu. Sedadla v jejich džípu byla po dlouhých letech provozu prosezená a dávno už neposkytovala sedací části těla takový komfort jako kdysi, v časech svého mládí. Naštěstí fungovalo aspoň topení, a tak v autě bylo příjemné teplo.

Michal pootočil hlavu a podíval se na Pavla. Ten ležel zhroucený na sedadle, hlavu zvrácenou do opěrky a s pootevřenými ústy pochrupoval. Michal s pozdvižením obočí zavrtěl hlavou. Jsem fakt zvědavý, jak se tenhle magor zachová, jestli spadneme do nějakého průšvihu. Můžu jen doufat, že v něm zůstalo ještě aspoň něco málo z toho bojovníka, kterým kdysi dávno byl. Zavrtěl hlavou. Do čeho jsem se to nechal, sakra, uvrtat, ptal se už posté sám sebe. Ale hluboko uvnitř věděl, že jestli tenhle šílený podnik dobře dopadne, vyřeší tím spoustu problémů.