Norman Jangot

HADOVO DÍLO

Copyright © Éditions Héloïse d’Ormesson, 2024

Published by arrangement with Lester Literary Agency

Translation © Ladislav Václavík, 2026

Original French title: L’ŒUVRE DU SERPENT

Copyright © for Czech edition

Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-826-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-827-5 (mobi)

„Nic, co se v této knize odehrává,

není náhoda.“

Thomas Garlding, Zelená brána

„Před motykou je tma.“

německé přísloví

Výňatek č. 1 Tkalcův deník

Rok 0.

Příval.

Na nejhlubším místě na Zemi se nachází Pupek.

Pupek světa, kolébka lidstva.

Strážce řádu a chaosu.

To u něj vše počíná a v jeho chřtánu vše končí. Jeho
tělo je bez konce. Rozprostírá se až k okrajům. Právě o něm
vám tedy budu vyprávět, ať už je jakkoli skrytý a nepřístupný.

Začít však musím u jeho podřízeného: u člověka.
Podřízeného až do dne, kdy byl vyvržen z jeho nekonečně
zauzlovaného chvostu.

Člověk.

Zatímco vztyčoval vyšší a vyšší budovy,

Zatímco se odvažoval do nekonečné nicoty vesmíru,

Zatímco se neustále snažil překonat soupeře,

Zatímco rukama pronikal čím dál hlouběji do nitra země,

Zkoumal nejodlehlejší hranice oceánů

A čerpal stále hlouběji uložené fosilní zdroje
z podzemních ložisek.

Zatímco chtěl poznat důvody své existence,

Zatímco prozkoumával poslední hradby na oblázku
s názvem Země,

Přihodila se událost, kterou nebylo možno předvídat.

V roce 0 člověk pronikl do více než třicetikilometrové
hloubky. Aniž se čehokoli obával.

Za pomoci obrovských strojů. Vybavených diamantovými hlavicemi čistšími a tvrdšími, než je střed Slunce.

S prostým záměrem načerpat energii potřebnou k dalším výzkumným výpravám, k dalším planetám, aniž se staral o tu svoji.

S tím rozdílem, že onoho dne toho měla Gaia už dost, odpověděla. V okamžiku, kdy zemský plášť pukl, uvolnila se tlaková vlna a rozšířila se po celé planetě. Rychlostí světla. Zničující. Neviditelná. Výkřik. Výkřik bolesti. Někteří v něm slyšeli bolestný výkřik trpící duše. Jiní výkřik matky, která se zříká svého dítěte.

Dotkli se tvrdé pleny mozkové. Právě propíchli prostor života. Planeta se otřásla. A to bylo všechno. Výdech. Nic víc. Ale výdech dost silný na to, aby způsobil četná zemětřesení a zbortil i ty nejodolnější budovy.

Událost označili za městskou katastrofu. Zpomalila se tím značně bezhlavá honba za růstem, neboť bylo třeba znovu budovat, zorientovat se. Ale to netrvalo věčně.

Dnes se stroje probouzejí, pozvolna. Diody se zažíhají, žilami jim opět koluje energie a již brzy se znovu pustí do své dřívější práce. Již brzy se budou vrtné soupravy moct vrátit do svých tunelů smrti. Hloubit dál matici nabídky a poptávky. Již brzy… To mi věřte. Protože trh nikdy neumírá.

Ale neřekl jsem vám všechno. To, že se zhroutily železobetonové prapory, to nebyl jediný následek, který za sebou Příval zanechal. Kdepak. Všichni lidé, kteří měli zemřít v okamžiku, kdy se šířil, byli vyvrženi ze svých osudů a unikli tak svému neblahému osudu. Jistě, v danou chvíli si toho nikdo nevšiml, pochopili to až o dost později…

Když se probudil dar.

Paříž Čokoráno

Paříž Ghetto Žal

„Duše je tabulka čokolády

Myšlenka, hladová ústa

Těla, alobal.

Když alobal zahodíš

Vzdáváš se zítřka.“

Filozofie Ting Posledního věku

Nathaniel rozezvučel zvoneček u vchodu do čokoládovny a vnořil se do útrob vyhřátého obchodu. Měl ve zvyku chodit pozdě, obvykle o deset minut, aby měla oběť dostatek času nasát místo a jeho energii. A také napojit se na svoje vzpomínky. Byl to takový malý obchůdek ve stylu padesátých let. Na staré reklamní plechové tabulce stálo: „Dobrá čokoláda od babi Novy!“

Vytáhl telefon a namluvil ta slova do diktafonu. Detaily. Nathaniel si navykl věnovat pozornost každému z nich. Dokonce i před pohovorem. Všechno se počítá. Tohle někteří z jeho kolegů nechápali. Pátrání začíná v okamžiku, kdy se spis ocitne na stole, ne až ve chvíli, kdy se setkáváme s oběťmi. Možná dokonce ve chvíli, kdy ráno vytáhneme nohy z postele. V uších mu zněl ten zvuk, kterým se ohlašovaly první signály. Jako jakési praskání ve vzduchu. Ten zvuk, to je, jako když pění šampaňské, řekl mu jednou Milo, ten měl ten dar taky. Jo, to je ono. Kolem dokola to šumělo a on věděl, že bude celý den sledovat něco, co většina smrtelníků považovala za přízrak.

Pokynula mu jakási žena. Nathaniel ji svým cvičeným okem přelétl od hlavy k patě. Unavené rysy. Kruhy pod očima. Plačtivý pohled, ztracený, zoufalý. Společný všem obětem. Seděla u stolu, u okna, na kterém se vysrážely kapky vody. Bylo potřeba rozhodnout: setřít tu vlhkost, aby bylo vidět ven, nebo se ničeho nedotýkat? To bylo dilema Lovců. Do jaké míry bylo možné zasahovat do scény, a přitom nezměnit její podstatu? A v kterém okamžiku riskovali, že jim unikne ten nejdůležitější detail?

Dál pozoroval, přesně tak dlouho, jak bylo třeba. Na stole otevřené menu čokoládovny, otočené k prázdné židli naproti ní, jistě určené Nathanielovi. Za židlí: staré piano, které tu bylo už jen na ozdobu.

Už předtím si objednala kávu. Horkou čokoládu ne? Ne, protože se držela jen díky kofeinu. Byla to její druhá? Třetí? A spala vůbec v noci na dnešek? Cukru se ani nedotkla.

Když se k ní přibližoval, všiml si, že má na sobě přiléhavé, nenápadně elegantní šaty. Tvořené z recyklovaných látek, jejichž jednotlivé kousky byly k sobě sešité. Takže takové, jaké se dnes nosí. Nebyly ale ani nijak výstřední. Jen minimum nezbytné k tomu, aby na sebe upoutala pozornost. Barev velmi poskrovnu. Fialová, modrá a dominantní černá. Dobrá. Rovněž černé punčochy a kožené boty na podpatku s jemným prošíváním. Vlasy měla rozpuštěné, sotva učesané, což se dalo pochopit s ohledem na to, jakou noc si musela prožít. Nebyla vidět žádná značka oblečení ani žádný nápis.

Když přistoupil až k ní, zničehonic se nervózně zvedla. Bokem vrazila do stolku, do podšálku rozlila trochu kávy, kterou nasákla stále zabalená kostka cukru. Se sepjatýma rukama neslyšně hlesla:

„To jste vy, ten…, ten…“

Marně se pokoušela větu dokončit, a tak jí Nathaniel pomohl. Ne z empatie, ale aby věc urychlil.

„Ano. Jsem to já.“

Nathaniel nesnášel mrhání časem. Potřeboval jít přímo k cíli a nezdržovat se nějakou psychologií. Od toho tu byli jiní. Ale když viděl její vyděšený pohled, pokusil se ji trošičku uklidnit a povzbudit. Pokud bude oběť nedůvěřivá, celý postup přijde vniveč. Někdy stačilo jedno slovo, jedno jediné. Tohle mu Assia vtloukala do hlavy až až. Dodal:

„Najdu vám vaši dceru.“

Vypadalo to, že se jí ulevilo, a jediným pohledem k němu obrátila všechnu svoji naději. Nesnášel ten pocit. Měl chuť jí vrazit pohlavek, zatřást jí, ať se vzchopí. Ale svá nutkání musel nechat stranou. Vybídl ji, ať se opět posadí. Poslušně poslechla Nositele veškerých nadějí. Ten si také sedl, kabát si nesvlékl. Horko mu nevadilo, a hlavně: bylo třeba nevzbudit příliš rozruch, snížit Lovcův dopad na minimum. Nenechávat svoje věci v místech, kde vibruje energie obětí. Bylo třeba, aby to byla jejich energie. On byl jen vektor, tunel, a musel zabírat co nejméně místa. Přestat existovat. Stáhnout se. Na okamžik zaváhal, jestli nemá rukávem setřít vysráženou páru, ale rozmyslel si to a položil jí první otázku:

„Vaše jméno?“

„Émilie Morteuxová. Nečetl jste moji…“

„Ale ano, jistě.“

Výpověď. Tohle slovo by následovalo, jako spousta dalších, která nepotřeboval. Rád lidem skákal do řeči, i když věděl, že jim to je hodně nepříjemné a že se nedoporučovalo tímto způsobem začínat. Jenže když on je tak dobrý. Tak těsně napojený na svůj dar, že mohl využít toho, čemu se říká „snesitelné opovržení“.

„Potřebuju jenom, abyste svoje jméno řekla nahlas. Aby prostoupilo místnost.“

Viděl, jak se Morteuxová opírá o židli. Byla naštvaná, protože jí řekl, ať drží zobák? Ne. Vyčerpaná? Možná, ale nejen to. Skeptická. Ano. To bude ono. Morteuxová patří k lidem, které jeho dar ještě moc nepřesvědčil. Tohle jí Nathaniel nemohl vyčítat. Celé to bylo strašně divné. Pro rozum. Společnost. Pro lidi. Žili jsme však v době, kdy bylo více než nezbytné umět se přizpůsobit jakékoli situaci. Klíčovým slovem tohoto století byla odolnost. Nathaniel se v duchu ptal, jak to poté, co udeřil Příval, dokázala tato žena, zrovna ona. Nesnášel, když se obětem četla výpověď slovo od slova – jak to dělalo tolik jiných posedlých Lovců. Chtěl před sebou odhalit člověka z masa a kostí. Ne skrz nějaký chladný spis, stejně tak strohý jako policista, který ho naťukal na klávesnici. A tak z něj rychle vyčetl pár informací. Jméno, pohlaví, datum narození. To bylo všechno. Ale pokud šlo o Morteuxovou, jeho nadřízení si nemohli odpustit poznámku, že pochází z velmi privilegovaného prostředí. Že této záležitosti bude potřeba věnovat obzvláštní pozornost.

Přišla během Přívalu o byt? Ano. A taky o všechny prachy, takže Příval rozmetal její měšťácké pařížské pohodlíčko napadrť. Na druhou stranu nemusela jistě podstoupit náhodné a nespravedlivé stěhování, kterému se podrobili ti nejméně majetní. Jako spousta lidí v týhle místnosti. Po katastrofě se zjistilo, že lidé z venkova trpí jejími dopady méně, protože jejich infrastruktura odolala.

Nathaniel z kapsy vytáhl telefon a spustil diktafon. Bylo nutné všechno nahrát a ani na okamžik nespustit z očí okolí. Zůstat myslí v přítomnosti. Někteří si rychle čmárali poznámky. Část mozku soustředili na něco jiného. To byla blbost. A co když právě v té chvíli projde některá ze Synch? Konec vyšetřování.

Potom položil na stůl dva kameny. Jeden hladký. Téměř plochý. Hematit černý jako bezedná tma. A ještě jeden, s drsným povrchem. S těžko popsatelným tvarem. Bezbarvý křemík. Morteuxová sebou na židli škubla.

„Promiňte, já nejsem moc zvyklá na všechny tyhle… ezověci.“

„Ty kameny nemají s ezoterickým rituálem nic společného. Jsou moje. Taková posedlost. Pomáhají mi soustředit se. Toť vše. S tím si nedělejte starosti.“

Sevřela rty. Měla je trochu plné, ale ne smyslné. Čelist měla hranatou. Nathaniel si v duchu řekl, že je zcela jistě kuřačka. A že má sto chutí jít si zapálit. Od chvíle, co existovaly Kanály – tajné podzemní bary, lépe uzpůsobené neřestem –, kuřáci to v kavárnách a čajovnách nemohli dál vydržet.

Nathaniel koutkem viděl, že k nim přichází servírka. Dal jí znamení, že nic nepotřebuje. Nenápadným, ale rozhodným gestem, které okamžitě pochopila. Ani stopa. Nic. Přízrak. Tím se bude muset během příští půlhodiny stát, možná i na delší dobu. Všechno záleželo na tom, jak se věc seběhla.

Ano, jak se věc seběhla…

„Položím vám několik otázek. Velmi jednoduchých. Může vám to připadat divné, ale bez toho to nepůjde.“

Ztuhla. Tohle se jí nelíbilo. Přiblížila se k němu a promluvila rozhodnějším hlasem, jistě proto, aby jí zase neskočil do řeči:

„Poslouchejte, moje dcera je nezvěstná. Může být kdoví kde, kdoví s kým, v nebezpečí. Takže bych byla ráda, kdybychom příliš neztráceli čas, chápete?“

Nathaniel si všiml, že když se zlobila, její tvář vypadala zajímavě, téměř krásně, rysy v obličeji se jí zostřovaly. Kdyby se živil něčím jiným, možná by si s ní zaflirtoval. Možná to udělá i tak. Až se případ uzavře. Kdoví. Ještě ne. Pokračovala:

„Řekli mi, ať přijdu, jsem tu. Přitom bych ji měla hledat. Máte děti?“

Této části se Nathaniel obával. Ještě ani nezačal lov, ještě ani nepoložil první otázky, a oběť už dávala najevo známky slabosti a netrpělivosti. Podrážděně si povzdechl. Tyhle detaily na lidské rovině řešili jiní, on ne. Od toho tu byla zásahová jednotka, to byla jejich práce. V duchu viděl sebe sama, jak říká Assii, ať oběti dobře připraví a ať mu neposílá nikoho, kdo nebude na jeho zásah připravený, stačí, když bude aspoň trochu v klidu a bude se ovládat. Nebylo to proto, aby si tak usnadnil práci: bez toho by jeho dar buď nefungoval, nebo by ho navedl nesprávným směrem. A všechno by muselo začít znovu od začátku. S tím rizikem, že stopa zmizí, zeslábne, nebo se ještě víc zkomplikuje. Bude lepší, když se to teď celé stopne.

„Nejste připravená.“

Nathaniel sebral mobil a oba kameny, aby je schoval zpátky do kapes.

„Cože? Co to děláte? Vy odcházíte?“

„Jo. Zítra to zkusíme znovu.“

„Zítra? Ale chápete to vůbec?“

Zničehonic zvýšila hlas, několik zákazníků se k ní otočilo. To nevěstilo nic dobrého. Pro stopy už vůbec ne. Situace se mu vymykala z rukou a oběť to celé právě kazila… Teď se pro změnu Nathaniel naklonil k ní:

„Pozorně mě poslouchejte. Vodítka jsou jako stopy v písku, rychle mizí, sotva si jich všimnete. Jestli se budete dál chovat takhle, nebude už možné vůbec nic najít, všechno se smaže. Chápete? Nejste připravená. Jestli začneme rozhovor a vy budete… v takovémhle stavu, riskujete, že mě přivedete na špatnou stopu a ztratíme mnohem víc než jeden den.“

„Ale…“

„Pusťte mi tu ruku, prosím.“

Morteuxová se podívala na svoji ruku a vytřeštila oči, jako kdyby si právě uvědomila, že ho drží za rukáv. Roztřesenou ji odtáhla.

„Já se uklidním. Přísahám, to jenom…“

„Jděte si odpočinout, vraťte se domů a vyspěte se. Ale prášky na spaní si neberte. Určitě vám vysvětlili, že to může ovlivnit správný průběh operace.“

„Prosím…, jak se jmenujete?“

„Svoje jméno vám neřeknu. Tady ne.“

„Dobrá, dobrá. Ale prosím vás…“

„Já teď odejdu, abych nedělal rozruch. A vy taky.“

„Počkejte. Zítra bude ještě větší šance, že se… ‚stopy‘ smažou, je to tak? Musíme to udělat dnes. Pokusím se udělat, co po mně požadujete. Uklidním se, to vám slibuju, chci svoji dceru zpátky.“

Nathaniel si přitáhl paži k tělu, a když se chystal bez ohlížení místo opustit, jeho pohled padl na cukr. Ten, kterého se nedotkla. Papírový obal nasáklý kávou.

CR.

Dvě písmena, kterých si do té chvíle nevšiml. Přestože byla červená a na černém podkladu. Křiklavá. Proč je předtím neviděl? Přeletěl pohledem kolem dokola. Ano, zítra bude všechno rozmazanější. Jenže – byl právě správný den pro zahájení lovu? Odpověď znal. Ráno vstával s pocitem, že má hlavu plnou bublinek z nějakého perlivého nápoje.

Plnou hlavu.

Ostatní zákazníci se mezitím rychle opět ponořili do svého každodenního života, s nosem v lutyšské čokoládě a tabletu. Lhostejní ke dvojici, která prožívala těžké chvíle. Další taková. Nathaniel zaznamenal obrazovku neumětelsky připevněnou ke stěně. Napříč byla nálepka s nápisem „Out of orde“. Chybělo písmeno „r“. Ještě naposledy se rozhlédl kolem dokola a rozhodl se rukávem setřít opar na okně. Instinkt. Na okamžik se pozorně zahleděl ven a… ano. Nebylo pochyb. Hodně toho už do sebe zapadalo. Jen tomu nevěnoval dostatečnou pozornost.

Nathaniel se uvolnil.

„OK. Zůstanu, ale pod jednou podmínkou.“

„Moje dcera zmizela, jsem připravena… na hodně.“

Jen tak tak, že neřekla „na všechno“.

„Požádám vás teď o něco velice jednoduchého. Ale bude potřeba to bez váhání udělat. Dokážete to?“

„Ano.“

Nathaniel se nadechl a sondoval, jak moc je upřímná. Byla připravená. Teď byla připravená tomu uvěřit. Pomalu se opět posadil na židli a spustil:

„Začneme několika otázkami, pak budu potřebovat, abyste mi pověděla svůj příběh.“

„Můj příběh?“

„Ano. Co jste dělala v pátek, kdy vaše dcera zmizela. Do nejmenších podrobností. Jako když běžně něco vyprávíte. Určitě vám tohle všechno říkali.“

„Ano.“

„Jdeme na to?“

„Ano.“

„Ukažte mi ruce.“

„Prosím? Ano, samozřejmě.“

Émilie Morteuxová měla doposud paže složené na hrudi, ale teď natáhla svoje bílé, jemně vrásčité malé ruce v rukavičkách z pevné syntetické látky. Nathaniel se rád díval lidem na ruce. Protože po očích to byly první části těla, které vstupovaly do kontaktu s věcmi. S příběhem. A on bude potřebovat ten mentální obraz, aby do něj promítl svou mysl. Aby věděl, jestli jí může důvěřovat. Jeho oči se znovu zarazily nad kostkou cukru. A těmi dvěma písmeny, „CR“. Měl chuť otočit odtržený kousek papíru a podívat se, co znamenají, jenže nesměl do ničeho zasahovat, musel Synchy nechat, ať k němu přijdou. Nejtěžší na téhle práci bylo nepodlehnout zvědavosti. Bylo třeba se vyzbrojit trpělivostí. Nechat je přijít.

Znovu vyndal telefon a oba kameny.

„Všechno zaznamenám. Budu říkat určitá slova, opakujte je po mně. Bude vám to připadat nepatřičné nebo znepokojující. Ale nereagujte prosím, trpěl by tím postup. Zkrátka, nechte to na mně. Souhlasíte?“

„Ano, ano. Souhlasím.“

„OK. První otázka: vaše datum narození?“

„14. duben 2015.“

„Vaše oblíbená barva?“

„No…, fialová.“

„Křestní jméno vašeho otce?“

„Olivier.“

„A vaší matky?“

„Claire.“

„Díky.“

„Jméno mojí dcery předpokládám znáte.“

„Ano. Není třeba ho říkat, už je tady všude.“

„Jak prosím?“

„Mélodie je všude v této místnosti.“

Nathaniel svěsil ramena. Stalo se mu už několikrát, že skeptikům musel zahrát tohle směšné představení. Někdy to fungovalo, někdy ne. Neměl chuť s tím ztrácet čas, ale cítil, že to bez té mezihry nepůjde.

„Podívejte se za sebe, ta reklama na ten starý jukebox.“

Otočila se.

Vyberte si melodii podle své chuti!

Pokrčila rameny.

„Člověk by těžko řekl, že to je opravdu…“

„Podívejte se na menu. Co čtete u horkých nápojů na třetím řádku?“

Latte Melodia.

Na obrázku byl nápoj, nad kterým se vznášel napěněný obláček, z něhož trčelo míchátko ve tvaru saxofonu.

„A to piano za mnou. Co je to za značku, přečtete to?“

Přimhouřila oči a…

„Melody Maker! Počkejte, to je jenom…“

„A mrkněte na ulici na ty stěhováky.“

Vyhlédla z okna. Nějací stěhováci s velkou námahou nakládali piano do náklaďáku. A na zemi čekalo několik hudebních nástrojů, až na ně přijde řada.

Émilie Morteuxová potřásla hlavou.

„Ano, je to udivující, to připouštím, ale to jsou jenom… náhody. Chci říct, ‚melodie‘ je poměrně běžné slovo.“

„Tak jak potom vysvětlíte, že si všichni v této místnosti objednali totéž?“

Émilie Morteuxová svraštila obočí a prohlédla si zákazníky. Na každém stole bylo všude možno vidět tentýž nápoj, černý šálek, pěnu a míchátko ve tvaru saxofonu.

Zbledla. Roztřásly se jí ruce, konečky prstů si pohrávaly s nitkou vlny, která jí čouhala z rukavice. Její rozum to nemohl přijmout.

„Není to v nějaké akci?“

„Ten nápoj není v žádné akci. Zrovna si ho dává sedm lidí. Sedm. Taková je i jeho cena. Sedm. Počet umělců. Vaše dcera je umělkyně?“

„Ano, ale… Já nevím…, možná…“

Nathaniel pokračoval.

„Žádné možná. Vaše dcera všude zanechala stopy. Já jsem tu od toho, abych je sledoval. A když mi povyprávíte, co se stalo od pátečního rána až do chvíle, kdy jste ji tu naposledy viděla, ukážete mi, které jsou ty správné. Do nejmenších podrobností. Všechno, co si vybavíte. I když vám to bude připadat druhotné. Protože, je mi líto, že vám to musím takto říct, dnes už náhody neexistují.“

Výňatek č. 2 Tkalcův deník

Rok 4.

Svět zaplavila vlna zločinu, především velkoměsta. Zkolabované instituce nebyly schopné čelit nepředvídatelnému. Všude vyrabované veřejné budovy, zhroucené mrakodrapy, zablokované ulice. V ruinách a štěrbinách umírajícího starého světa se zrodila četná náboženství.

A pak se začaly objevovat první projevy daru. Téměř nic. Dítě na druhém konci světa schopné přesně zachytit nepostižitelnou pravdu o povaze svých rodičů. Vesnický opilec, který se vrátil s templářským křížem, ukrytým po staletí za náhrobkem u kostela. Malé zázraky, ale skutečné a příliš četné, než aby se o ně nezajímala věda.

Pověst se rozšířila stejně rychle jako Příval. Ti lidé cítili něco, co nikdo jiný necítil. Jako nějaké chvění ve vzduchu. Věda se samozřejmě snažila pochopit zdroj toho daru, který rozvášňoval sektosféru. Velmi rychle se přišlo na to, že existuje vztah mezi touto novou schopností a smrtí, které tito lidé unikli jen o vlásek.

Nejprve povolali kvantovou fyziku. Metafyzika následně poskytla to nejpřesvědčivější vysvětlení, přinejmenším takové, které dnes lidem dostačuje: tihle lidé byli na několik tisícin sekundy vymrštěni mimo proud pozemského času. Do chaosu. Čímž nabyli schopnosti vidět naši skutečnost jakýmsi třetím okem a tím postavit na hlavu všechny naše známé perspektivy. Jako satelit, který umožňuje pohlédnout na planetu jako na jeden celek.

Někteří odkazovali na Holopohyb. Pojetí sjednoceného světa spojující vše v jedno. A co když je někdo schopen tu všeobjímající jednotu uvidět? Jak by ji vnímal? Díky náhodám, shodám okolností. Carl Jung, který nad touhle otázkou uvažoval, vytvořil pojem synchronicity. Tento pojem se následně ujal.

Tento dar radikálně změnil nahlížení světa. Logika, vládkyně 21. století, se musela postavit svému úhlavnímu nepříteli: duchovnu.

Potom došlo k mimořádně zneklidňujícímu objevu: dar nespočíval jen v tom, že náhody či shody okolností je možno vidět, ale také je vyvolat. Bytosti z chaosu je přitahovaly jako magnety, ale s nestejnou silou. Neboť je třeba přiznat, že nadání dotknout se samotné podstaty neviditelného mají někteří větší než jiní.

Žádná VPP nevyhladí VPParda

„Veřejně prospěšné práce jsou matricí řádu

Jeho trestající a napravující ruka

Naši bratři jsou povinni se jich účastnit

S nadšením a veselím

Neboť jsou pouze poddanými řádu

A řád je jejich podstatou.“

Sedmá klenba

„Když jsem se probudila, Mélodie už byla vzhůru.“

„Kde bydlíte?“

„Ve Spadu v Ménilmontant.“

Přestěhovali ji. A každý vyšetřovatel, který byl aspoň trochu puntičkář, si té nesrovnalosti musel všimnout. Pokud pocházela z tak zámožné rodiny, nebyl žádný zřejmý důvod, aby žila ve Spadu, ale takové myšlenky nesměly Nathanielovi v hlavě parazitovat. Tedy, ne úplně, neboť bylo potřeba si zachovat celkový pohled na situaci. Intuice potřebovala pochopit. Jeho prací nebylo propojovat logické části. Hlavně to ne. Teď je třeba soustředit se na detaily. To je důležité. Například slova místům propůjčovala svůj silný otisk, který se za nimi táhl jako hluboká jílovitá brázda. Nathaniel nechal skutečné vyšetřovatele, ať se postarají o zbytek.

„Pokračujte.“

„No, Mélodie byla na tabletu. Dívala se na nějaké video. Měla být na VPP, už měla zpoždění, upozornila jsem ji na to.“

„Vzpomenete si na něco ohledně toho videa? Nějaký zvuk? Slovo?“

Émilie Morteuxová se soustředila.

„Něco s nějakým zpěvákem, myslím.“

Nathaniel nechal uplynout několik sekund. Čas byl nástroj jako každý jiný. Věděl, že vzpomínky stoupají na povrch pozvolna, především ty, po kterých pátral. Nechtěl příliš naléhat, příliš na oběť tlačit, aby odpověděla a riskovala, že vybere něco špatně, nebo hůř: že si něco vymyslí, jen aby mu udělala radost. Jen aby mu dala nějakou odpověď.

„Už si vzpomínám, nějaký rapper. Opakoval Deep deep, už nevím co. Je to důležité?“

Nathaniel zopakoval: Deep deep.

„Dobře, pokračujte. Všechno je důležité.“

„Dobrá. Dojedla cereálie, Čokoráno…“

Čokoráno.

A je to tady. Morteuxová se do toho obula. Teď ji jen nepustit.

„Řekla mi, ať jí donesu další misku, jako kdybych byla její služka. Tohle dělá pořád. To mě fakt naštvalo. Chápete? Asi ne, nemáte doma puberťáka. Člověk je zbožňuje, ale někdy je to s nima fakt za trest…“

„Vyprávějte mi svůj příběh. Bez těch odboček.“

„Není to snadné.“

„Nikdo neřekl, že to je snadné. Pohádaly jste se?“

„Ano. A ona odešla na tu svoji VPP, viděla jsem, jak jde nahoru po Spadu na autobusovou zastávku. Myslím, že se měla dostavit do 16. okrsku, smazat tam nějaké tagy z jedné veřejné budovy. Což mě… Pardon, pardon, budu se držet příběhu. Bylo to ve spěchu, všimla jsem si, že si zapomněla powerbanku. Ty smartphony se vybíjejí stále rychleji a rychleji a z Paříže je jedno velké mraveniště… Byla jsem hodně na nervy. Celé dopoledne se koukala na videa a… Zkrátka, chtěla jsem ji dohnat. Jenže bus už odjel.“

Vyprávěla příliš rychle. Její myšlenky ztrácely směr. Bylo třeba, aby se soustředila na detaily. Jména. Slova. Čísla. Nathanielovi by se taky líbilo mít video, na kterém by si prohlížel vzpomínky Morteuxové, to by byla jednodušší práce. PAUSE. REWIND. REPLAY. Jenže měl před sebou člověka z masa a kostí a s tím si musel nějak vystačit. Samozřejmě byl na tyhle hry zvyklý, ale nikdy neměl přímo chuť se jim oddávat.

„Počkejte na okamžik. Vraťme se k detailům, těm, co vám zůstaly v paměti. Ty přesně hledám. Barvy. Co měl kdo na sobě. Zvuky. Čísla. Zvířata. Nápisy. Nebo nějaká maličkost, která na vás nějak zapůsobila. Třeba když jste se dívala, jak jde na tu zastávku, nevzpomenete si na něco zvláštního?“

„Ne, byla jsem naštvaná a v tom prachu, co tu dělají ty stavební stroje u západní stěny, jsem neviděla dobře. Ve Spadech je všude pořád tolik prachu. Sedá to na okna… A…“

Zvedla oči, jako kdyby právě spatřila blesk.

„Ale ano, ano. Na okenní tabuli byl prstem načmáraný tučňák! Udělaly jsme ho tam minulý víkend a překvapilo mě, že tam ještě je. Říkala jsem si, jak dlouho ještě vydrží…“

„Dobře. To je moc dobré.“

Nathaniel si do mikrofonu zopakoval: tučňák.

„Potom jste si všimla, že nemá powerbanku, a co jste udělala?“

„Ano, ležela na posteli, aby na ni bylo vidět. Zapojená do zásuvky u podlahy. Musela jsem odsunout její tenisky, abych ji vypojila. Doppelsky.“

Nathaniel zopakoval: doppelsky.

Ponořila se do minulosti, tak jak si to přál. Byla si toho vědoma. Pokračovala jako vzorná žačka, vraštila obočí, jak usilovně pátrala. Zkoumala.

„Zavolala jsem jí, ale nezvedla mi to. Jenom mi poslala v rychlosti sesmolenou esemesku, což mě ještě víc namíchlo. Člověk by řekl, že je jí to úplně jedno: nemám čas. Zavolám ti ted pak. Ano, vzpomínám si, že chybělo písmeno.“

Nathaniel zvedl hlavu a spočinul pohledem na obrazovce zavěšené na stěně před ním. Out of orde.

Chybí písmeno.

Něco měl. Ta esemeska byla důležitá. Velmi důležitá. Bublinky šampaňského kolem uší mu začaly šumět silněji. Okolní zvuky se vytratily. Mezi ním a obětí se začala tvořit osmóza. Nakonec to zafungovalo.

Zopakoval: Nemám čas. Zavolám ti ted pak, přičemž kladl důraz na „ted“.

Vybídl ji, ať pokračuje.

„Napsala jsem jí, že si zapomněla powerbanku, ale odpovědi jsem se nedočkala. Rozběhla jsem se k autobusu, ale ten právě odjížděl. Padesát pětka.“

Nathaniel zopakoval: padesát pětka.

„A myslím, že…, teda nejsem si jistá, ale měla jsem dojem, že s někým je. Ale nedokázala bych vám říct s kým.“

„Dobře. A pak jste udělala co?“

„Váhala jsem, jestli nemám zavolat do agentury a rozjet se na místo, kde měla ty vépépéčka, ale bála jsem se, že budu za hysterickou mámu. Já ten den žádné VPP neměla. A když nemám nic na práci…, je to hrůza.“

„OK, OK. Co jste teda dělala?“

„Šla jsem… sem. Čekat na ni. Má tohle místo strašně ráda. Většinou sem chodí o pauze na jídlo, než se zase pustí do práce.“

„Kde jste seděla?“

Émilie Morteuxová vypadala, že se cítí nesvá. Pak ukázala palcem na stůl za sebou, ten, nad nímž byla reklama na jukebox se slovy „Vyberte si melodii podle své chuti“.

„Tady.“

Trochu se roztřásla po těle. Vypadala otřeseně.

„Najděte moji dceru, prosím, nějak ji najděte…“

Nathaniel před sebe natáhl ruku, aby ji přerušil.

„Ještě jste nedopověděla ten váš příběh. Vaše dcera nakonec přišla?“

„Ano. Byli s ní dva kamarádi. Už jsem je viděla. Hodní chlapci. Policie je vyslechla a…“

„Paní Morteuxová…“

„Ano, ano, pardon. Když mě viděla, chtěla se otočit a jít pryč, a tak jsem na ni zamávala powerbankou, aby viděla, proč jsem tu. Vím, že trestné činnosti stále ubývá, ale člověk nikdy neví, na koho může narazit, když jsou všude ty šílené sekty… Mélodie se mi vysmála do očí. Obrátila se na podpatku a odešla.“

„To je vše?“

„Ano. Já ne… Od té doby už jsem ji neviděla.“

Takhle to nemohlo skončit. Z tohohle ještě půjde něco vymačkat, o tom byl přesvědčený.

„Zarazilo vás v té chvíli něco?“

„Hm…, ne, nic mě nenapadá. Všechno se to odehrálo tak rychle.“

„Písnička, co hrála v rádiu?“

„Tady v čajovně nikdy nic nehraje…“

„Něco na jejím oblečení? Neřekla něco?“

„Ne, nic.“

To není možné. Seznam posbíraných slov byl příliš krátký, než aby mohl vyrazit na lov. Zbývalo ještě vyhrabat jednu maličkost. Rozhodující maličkost. Nathaniel to cítil.

„Kterým směrem odešla?“

Émilie Morteuxová se otočila k oknu a najednou se jí rozjasnila tvář.

„A! Už si vzpomínám! Odešla tamtím směrem. Jak stojí ten náklaďák…“

„Ti stěhováci, ano.“

„Ano. Když přecházela, ani se nerozhlédla a skoro ji srazilo červené kolo. Cyklista musel v plné rychlosti brzdit a skoro mu spadly brýle. Než se zase rozjel, pořádně jí vynadal.“

Nathaniel se spokojeně naklonil nad telefon a zopakoval: červené kolo.

„Potom už jsem ji neviděla. Domů se nevrátila a pak jsem dostala ten požadavek na výkupné…“

„Ano, já vím.“

Nathaniel soustředěně vstal. Už nesměl ztrácet čas. Ach ne. Pohledem opět spočinul na kostce cukru zabalené do černého papíru. A na těch dvou písmenech, která bila do očí: CR.

Nezasahovat do sféry oběti. Pokud předtím neviděl, co je na papíře napsané, pak zkrátka vidět neměl. Toť vše. Přesto se prsty cukru dotkl a naklonil kostku tak, aby si mohl nápis přečíst. Svoji zvědavost musel někdy ukojit. Stačilo mu to slovo umístit do další přihrádky v hlavě. Do té s nápisem „při použití dbej nejvyšší opatrnosti“. Právě takto se mu podařilo být ten nejlepší. Vědět. Analyzovat. Třídit. Vybírat. Červená písmena na černém papíře tvořila toto slovo: Cremona. Za ním následoval obrázek městských budov. Z toho Nathaniel usoudil, že každé balení kostky cukru nese název nějakého města. Možná jsou všechna italská. Možná. Ale tenhle detail možná nehrál žádnou roli. Sbalil si věci.

„Děkuji, paní Morteuxová. Najdu ji. To je jisté.“

Ženě se rozzářil obličej.

„Opravdu?“

Samozřejmě že ano. Rodina Morteuxových měla dost peněz na to, aby měla kontakty u policie, která na případ nasadila svého nejlepšího agenta. Nathaniel dostal rozkaz zabývat se tím případem přednostně. Buď jak buď, najít ji bude otázka několika hodin. Stopy nikdy nelhaly, pokud člověk uměl sledovat ty správné. Jistě, měl jich málo, ale nepustí se jich, dokud se nedostane ke zdroji. Až na to, že… on byl jen takový hledač lanýžů. Zbytek nezávisel na něm. A tyhle případy většinou končily špatně. Ale naučil se s tím nějak žít, odpojit se od emocí. Ještě jednou se pronikavýma zelenýma očima podíval na Émilie Morteuxovou.

„O tom není pochyb. Ale nemůžu vám zaručit, že bude naživu.“

Výňatek č. 3 Tkalcův deník

Rok 7.

Dar začal být využíván. Někteří si však hráli na hrdiny na svém pískovišti, zatímco jiní se domnívali, že jsou dotčeni božskou milostí, povoláni nebeskými silami a pověřeni úkolem vytvořit dílo, které předčí Sixtinskou kapli. Sekty se zmocnily těch nejzbloudilejších ovcí a proměnily je v mesiáše.

S odkazem na delfskou věštkyni z řecké mytologie dostaly tyhle bytosti chaosu jméno Pythoni, podle obřího hada, který střežil svatyni na úpatí hory Parnas. A tento název se velmi rychle rozšířil, takže jej používali všichni, dokonce i ti největší skeptici.

Rok 9.

Vznikla první soukromá detektivní agentura Pythonů: Lovci středu. Nabízela služby pro řešení jednoduchých problémů, jako je ztracená kočka nebo šperk.

Jenže si velice rychle uvědomili, že dar není snadné kontrolovat, usměrňovat, ovládat. Vyžadoval intenzivní soustředěnost a zdálo se, že jím pohne jen náhodná vůle jakési vyšší bytosti. Synchy – tak pojmenovali náhody či shody okolností – na Pythony přímo pršely a ti už je nezvládali třídit a nechávali se jimi zahltit. Agentura zaznamenala četné neúspěchy, které zastínily těch několik úspěchů, ale především vyvolala bouři v médiích a podkopala důvěru ve využívání daru.

Deep down,

Where is the Crown?

„Riki se ztratil v hojnosti

Jeho oko již nevidí souvislosti

Je na lidech, aby mu připomněli

Kde se nachází skutečná důstojnost.“

Rozbuška

Díky Lovcům drasticky poklesla kriminalita, ale Nathaniel věděl, že počet skeptiků je stále vysoký. Nesmlouvaví karteziáni tomu nechtěli věřit, stejně jako fanatici ze zkrachovalých sekt. Naštěstí pro něho. Pro jeho práci. Protože právě tihle šílenci dál páchali závažné trestné činy. Pouze deset procent případů, kterými se policie zabývala, bylo dílem nepříliš chytrých chlapíků, často to byli narkomani. Ať už šlo o jakýkoli případ, pravidlo bylo jednoduché: na konci pátrání vždy čekalo nějaké nebezpečí. Vždycky.

Když vycházel z čajovny, vytáhl z kapsy bezdrátové sluchátko, nasadil si ho do ucha a zavolal Assii ze zásahovky.

„Je to dobrý. Mám to. Hned se do toho dám.“

„OK, ale žádný pitomosti. Všechno nasvědčuje tomu, že by mohlo jít o velký ryby.“

„V moři už žádný velký ryby nejsou.“

„Je mi líto, že ti musím odporovat, ale jsi vedle jak ta jedle, broučku.“

Nesnášel, když mu tak říkala. To znamená, že nesnášel skoro každou její větu. Měl tu smůlu, že jí poprvé řekl, ať mu tak neříká, a nasadil přitom ten nejmužnější hlas, který ve svém rejstříku měl. Takže se pak snažila o to víc… Assia byla paličatá a nikomu nedovolila, aby se po ní vozil, umíněná až hrůza. Ale ve svém řemesle se vyznala. Měla ho v malíku. Pokračovala:

„Nevěřím tomu, že to udělali nějací feťáci, co si myslej, že si za peníze z výkupnýho zaplatěj roky hýření. Tohle vypadá vážně, rozumíš mi?“

„Jo, jo.“

„Pošlu agenta, ať ti kryje záda.“

„Ne. Na to zapomeň.“

„Bude tě sledovat z dálky.“

Většina Lovců měla k dispozici zásahový tým, ale Nathaniel ne. Byla to začátečnická chyba. Příliš mnoho očí obrácených ke stejnému místu. Synchy byly křehká a plachá stvoření.

„Ne. Ucítím ho a on mi zamete stopy. Jsou horký, ale dlouho nebudou. Měl jsem co dělat, abych je vyčmuchal, ani nevím pořádně proč. Matka, ta Morteuxová, nebyla moc dobře připravená.“

„S tou jsem se pro tebe fakt vymazlila. Je v šoku, to je normální.“

„Hm…, v každým případě agenty ne. Jakmile ji najdu, zavolám ti.“

„Nic nezkoušej, broučku, slyšíš mě? Až si budeš myslet, žes ji vypátral, stůj a dál ani krok. Jestli bude v nějakým baráku, dovnitř nechoď a dej mi vědět. Souhlas?“

Nathaniel věděl, že to neudělá. Ostatně Assia to věděla taky. Nikdy nepřestal sledovat stopu, to bylo jako donutit se těsně před koncem přestat močit. Odporný pocit. Bolestivý. A navíc, barák nebarák, to nic neznamenalo. Kořist jím mohla prostě jen projít, už se v něm nemusela nacházet. Bylo třeba sledovat všechno až do konce i za cenu toho, že naděje zmizí stejně jako stopy pod přívalem sněhových vloček. A to on nedovolí.

„Jo, jasně.“

„Připravím jednotky. Pošlu je…“

Nathaniel si vytáhl sluchátko z ucha. V nose ho právě podráždily výfukové plyny z jednoho taxíku a jeho pohled automaticky spočinul na poznávací značce: 955 RPZ 75.

Plech byl v místě před číslem 55 zvlněný. Lov začal. Vyrazil ke dveřím od auta. Světlo ukazovalo, že taxi je volné. Vklouzl dovnitř. Měl ve zvyku nechat se při sledování stop volně vést, kdyby se jen zlomek vteřiny rozmýšlel, mohl by je ztratit: náhody neexistovaly; Synchy, ty ano.

„Hej! Klídek! A ty ses tu vzal odkud, ty jo?“

„Z policejní jednotky.“

„OK, OK, strejdo. Tady je všechno v cajku. Kam to bude?“

Nathaniel nerad využíval svého postavení, ale někdy to bylo lepší než riskovat střet, který by ho mohl připravit o cenné sekundy. Musel neustále zvažovat všechny prvky ve hře a vybírat ty, které vyvolají ten nejmenší rozruch – rozruch, to byl jeho největší nepřítel. Jedna jediná vlna mohla vyvolat další…

Ostřížím zrakem začal zkoumat okolí. Během několika vteřin zanalyzoval interiér vozu a zjistil, že tam žádná Syncha není.

„Jeďte. To je vše.“

„Ale kam mám jet?“

„To je jedno. Na svý obvyklý trase nic neměňte. Jeďte a já vám řeknu, kdy zastavit.“

Nathaniel vytáhl z kapsy bankovku. Účinný prostředek proti dlouhému vysvětlování.

Taxi se rozjelo, pomalu, a pak se zastavilo. Provoz jak tahací harmonika. Ulice byly mnohem užší než dřív a na vozovku se neustále cpaly oblaky prachu, které se zvedaly z nekonečných stavebních prací. Chodci přecházeli, jak je napadlo – vlastně tam, kde mohli –, a pohybovali se v jízdních pruzích určených vozidlům.

Nathaniel vytáhl sluchátko a zastrčil si ho do ucha. Jedno si nechával vždy volné, jako takový přijímač pro sluchové signály. Spustil aplikaci s diktafonem a přehrál si všechna slova.

Babi Nova

Deep deep

Čokoráno

Tučňák

Doppelsky

Nemám čas. Zavolám ti ted pak.

55

Červené kolo

A nesmí zapomenout ani na nápis „při použití dbej nejvyšší opatrnosti“: Cremona.

Nezapomněl na něco? Očima pozoroval každý vývěsní štít, každého chodce, každý detail po obou stranách cesty. Hlavně se nesměl nechat unést, hledat příliš usilovně. To byla ta nejtěžší část řemesla. Lovci, kteří chtěli mít všechno pod kontrolou, toho nikdy moc nespatřili. Nathaniel se uvolnil. Měl svoji práci zmáknutou, byl v ní fakt dobrý. Nebylo čeho se bát. Taxikář otočil zpětné zrcátko v autě a pak se obrátil na Nathaniela:

„Budeme stát dlouho v zácpě, pane. Mám to zkusit objet?“

„Rozhodnutí je na vás.“

Taxikář pokrčil rameny.

„Platíte to vy.“

Pak si zapnul rádio. Retro basové zvuky. Nathaniel tu píseň poznal. Stará odrhovačka: „… Ty kravko, jak já tě měl rád / Tys byla můj hnací tón / Podmínkou sine qua non / Abych se nepomát.“

Začátek popěvku neslyšel. Uši se mu naplnily bublinkami. Ale píseň končila. A pocit vyšuměl spolu s posledním tónem. Stopy mizely. Byla to Syncha. Bylo třeba jednat.

„Znáte tu písničku?“

„Cože?“

„Tu písničku, co teď dohrála.“

„To je Aznavour, ne?“

Ne, jistěže ne. To s tím nijak nesouviselo.

„Na jaký frekvenci vysílá ta stanice?“

„Cože?“

„Na jaký frekvenci, do prdele!“

„116,5. Klídek, jo!“

Nathaniel otevřel notebook a podíval se na program stanice na frekvenci 116,5.

Písnička od Serge Gainsbourga. Ballade de Melody Nelson.

Sakra, do prdele! Zvedl hlavu. Bublinky mizely. Taxi se mezitím dalo do pohybu a právě projelo na zelenou. Písnička v sobě nesla nějaký význam v místě, kde byli před chvilkou. Podíval se přes sklo za zadní sedačkou.

„Hej, chlape, jdou po tobě, nebo co?“

Vtom to Nathaniel spatřil.

„Řekněte, nejste vy náhodou ten superpolda, co? Had?“

„Zastavte. Okamžitě.“

Vytáhl další bankovku a vypadl z taxíku, zatímco řidič jen udiveně zíral. Běžel před nápis, který málem přehlédl. Nebyl soustředěný: ocitl se na „slepé stopě“. Tak těmto situacím říkal. Když se stopy zdály tak nepatrné, že se ztrácely jako pára nad hrncem. Zamotané. Něco tu nehrálo. Ale na zbytečné otázky bylo příliš pozdě. Tohle nebyl normální případ, nemohl se spolehnout na to, co už znal. Od této chvíle bude dvakrát tak ostražitý. Stačila vteřina nepozornosti a všechno jde do kýblu.

Vešel do obchodu s oblečením s názvem Sine Qua Non.

Všechno se teď odehraje velmi rychle, to věděl. Tak to bylo pokaždé. Pohledem přelétl interiér obchodu. Módní hadry. Všechny vedle sebe. Bez ladu a skladu. U stropu: viditelné potrubí. Podpěry, které zajišťovaly stavbu narušenou po Přívalu. Malba na popraskaných zdech to měla všechno zakrýt. Trocha výzdoby. Tak akorát, aby to tam působilo příjemně. Ve dveřích do Nathaniela někdo vrazil. Nebylo tu moc lidí. Podíval se na cenovky, hledal čísla. Ale ne, nic takového nebylo třeba. Prostě se jen nechat vést. Postoupil dál do obchodu, přistoupila k němu prodavačka.

„Mohu vám nějak pomoci?“

„Jen se koukám.“

„Dobrá. Pokud budete potřebovat s něčím pomoct, řekněte.“

Zamířil ke zkušebním kabinkám. Bývalé toalety, co prošly úpravou. OK. Nic zvláštního. Otočil se zpátky a přistoupil k pokladně. Nějaký starý muž – v ošuntělé kšiltovce, jejíž kšilt tvořil obrácené U, jak bylo běžné v devadesátkách – si kupoval recyklovaný plášť. Tihle týpci do takových nóbl obchodů nechodí… Prodavačka se snažila zboží složit.

„Tašku budete chtít?“

„Dobrý, mám.“

Stařík si vložil mozolnatou rukou nákup do tašky z recyklovaného kartonu.

Na ní bylo možné číst nápis „Deep Wave, specialista na podmořské potápění – řeky, moře, oceány“.

Deep.

Deep.

Zákazník odešel. Nathaniel se vydal za ním. Bez váhání. V uších mu hučelo. Několik metrů šli po chodníku plném lidí, pak prošli pod mostem, který byl také vyztužený vzpěrami. Několik dělníků tam usilovně pracovalo na zpevnění základů. Potom stařík nastoupil do autobusu, vzápětí po něm i Nathaniel. Byl pořád ve střehu a čekal na znamení, které by ho mohlo navést jiným směrem. Autobus jel chvíli podél Seiny. Cíl nakonec vystoupil. Nathaniel staříka následoval, ten se propletl přístavištěm a přiblížil se ke stojící dodávce. Na boku měla logo. Vyobrazení člověka ve skafandru starého typu, jako je v komiksu Tintin a poklad Rudého Rackhama. Od chvíle, kdy udeřil Příval, se hodně lidí začalo potápět v Seině. V jejích hlubinách se ukrývaly takzvané úžasné zříceniny, které stály za vidění, včetně velké části pařížské katedrály Notre-Dame nebo jednoho renesančního mostu. Zdálo se, že stařík v retro kšiltovce u nich pracuje. Schoval tašku do dodávky. Bublinky vyšumívaly. Nathaniel jel na plný výkon. Stopa, na kterou ho přivedla taška, byla u konce, bylo třeba se zase od něčeho odrazit. Otočil se.

Nějací mladí lidé, co si s láhví alkoholu v ruce o něčem povídali. Veřejné záchodky z rozvrzaného plastu. Nad přístavištěm auta zasekaná v zácpě. Pod ním plul proti proudu nákladní člun. Od břehu se chystal vyplout výletní parník. Na palubu právě vstoupila skupinka turistů. Vedle Nathaniela projela dvě jízdní kola. Ani jedno nebylo červené.

Nohou zavadil o plechovku, která se skutálela až do vody.

Voda. Ano. Nějak s tím souvisela voda. Cítil to z vlhkosti, která ho od rána obklopovala, z oparu na oknech čajovny, ze svých rukou, které měl nezvykle vlhké. Ještě jednou se podíval na potápěče. Ne, ti to nebyli.

Parník? Ten se právě chystal odplout.

A ten člun uprostřed řeky? Jak se vůbec jmenoval? Přimhouřil oči. Jeden z mladíků v přístavišti se hlasitě rozesmál.

Potápěči.

Nákladní člun.

Výletní parník.

Smích.

Bylo třeba se rozhodnout. Teď.

Vtom jeho pohled spočinul na nálepce na přídi výletního parníku. Byla dost malá, takže si jí hned nevšiml. A přesto měla velký význam: obrázek vysmátého tučňáka s kapitánskou čepicí a s dýmkou à la Pepek námořník.

Tučňák.

Nathaniel se vrhl k molu. Lodníci, kteří se chystali zvednout kotvu, právě zavřeli kovovou mříž na zadní palubě. Nathaniel na ně nemohl zakřičet, ať se zastaví. Riskoval by, že přeruší proud jejich osudu a zničí jeho Synchu. Musel se rozběhnout, neměl na výběr.

Přelezl mříž a o jeden z vyčnívajících hrotů, které byly přivařené ke kovu, aby odradily lezce, si roztrhl bundu. Nathaniel nebyl atletický typ, i když posiloval, aby si udržel formu. Nebylo to poprvé, kdy testoval, co jeho tělo dokáže. Když dopadl na lávku, která se pod ním zachvěla, jeho cvičené kotníky ztlumily náraz. Běžel až na samý konec.

Na palubě parníku byla dvířka, takové lítačky, za nimi jakýsi muž v obleku stevarda jako ze starých časů.

„Pane, vy jste se zbláznil! O co se snažíte?!“

„Otevřete!“

Loď se začala vzdalovat od lávky, Nathaniel musel vytáhnout svůj policejní odznak a co nejrychleji ho ukázat.

„OK, řeknu kapitánovi…“

„Stačí, když otevřete ty pitomý dveře!“

Stevard uposlechl. Nathaniel jedním skokem překonal volný prostor, který se stále zvětšoval, a zachytil se zábradlí, neboť málem spadl po zádech dolů. Vyšplhal na palubu a potichu za sebou zavřel dveře.

„Díky, teď na mě zapomeňte, dělejte si svoje věci jako normálně.“

„Děje se něco? Je v tom nějaká sekta? Na palubě je sekta, že?“

Muž vypadal znepokojeně. Za cestující koneckonců nesl odpovědnost on. Nebo mu v útrobách prostě začal hlodat strach. To vůbec nebylo dobré. Tenhle chlap, a mohl to být sebelepší profík, se nedokáže uklidnit, aniž dostane aspoň nějakou informaci. Což Nathaniel nesnášel.

„Vůbec ne. Jsem Python, Lovec.“

„Hadi? Superpoldové?“

„Jo, přesně tak. Sleduju stopu. Takže se není čeho obávat.“

„Hledáte vraha?“

„To je důvěrná informace. Ale vaší lodi nehrozí žádný nebezpečí. A teď mě prosím nechte pracovat a na svých plánech nic neměňte.“

Rozhodl se jít na zadní palubu, kde mohl mít aspoň nějaké soukromí, protože tam nebylo tolik lidí. V uších mu praskalo. Uf. Stopa byla pořád živá. Ještě nebyl všem dnům konec. Viděl, jak stevard uklidňuje cestující, kteří byli svědky té scény, a pak jde do kajuty podat zprávu kapitánovi. Nathaniel doufal, že budou spolupracovat.

Nadechl se a prohlédl si pozorně místo. Asi deset lidí. Víc ne. Chvíli počká. Další Syncha byla tady, mezi nimi. Nebo mezi posádkou. Možná dokonce v podpalubí nebo na obloze nad ním. Prozkoumal pohledem přístaviště. Příliš daleko. Naklonil se přes zábradlí. Na hladině plavalo smetí. Bylo ho spíš víc než míň. Po Přívalu se Seina proměnila v opravdovou skládku. Napadalo do ní tolik suti a předmětů, a stavby se dál drolily, někdy přímo zbortily. Svět se rozpadl do takové míry, že už to snad bylo všem úplně jedno. Emise CO2 se znásobily, a tak byla ekologie už jen matnou vzpomínkou na dávné starosti.

Nathaniel slyšel, jak odpad naráží do trupu lodi. Sešel z můstku a vmísil se mezi ostatní cestující. Ale všichni se po něm dívali podezřívavě. Stačili si už mezi sebou říct, že je od policie. To nebylo dobré, to vůbec nebylo dobré. V uších už přestával cokoli vnímat. Okamžitě se otočil zpátky. V té chvíli z kabiny vystoupil stevard. Vzal mikrofon a z reproduktorů se ozval jeho hlas. Chraplavý. Robotický. Nejdřív se představil a pak jim vyprávěl, co ještě můžou vidět nebo si představovat po levé a po pravé straně. Za několik okamžiků proplují pod mostem Umění. Nathaniel se znovu zadíval na víceméně identifikovatelné odpadky, které se vznášely na vodní hladině. Pak se hlas vzdálil. Bublinky se vracely. Nesměl se pohnout. Stane se to. Most už byl jen pár metrů daleko. Bylo možné rozeznat nové svazky visacích zámků, které byly nelegálně připevněné k jeho kovové konstrukci. Nad nimi stála matka s dítětem, prohlíželi si je. Ona na sobě měla rolák, chlapec tričko, z jedné strany modré, proužkované, z druhé strany bez vzoru. Právě něco hodil do vody. Nějaký plastový obal.

Nathaniel si nejdřív všiml barvy: žlutá a červená. Pak tvaru. Něco jako obdélník. Loď právě proplouvala pod mostem a Nathaniel si teď mohl obal jasně prohlédnout. Nebylo pochyb: cereální tyčinka s čokoládou.

Přesně tak: tyčinka Čokoráno.

Okamžitě zvedl hlavu. Most je zahalil do stínu, jako kdyby nad nimi přelétal nějaký obrovský dravec. Sakra! Ten kluk, to vedla stopa. Loď proplula pod mostem a Nathaniel se otočil. Viděl, jak se obě postavy daly opět do pohybu směrem ke břehu.

Nathaniel vyrazil na kapitánský můstek.

„Musíte přistát. U pravého břehu. Teď hned!“

Muž sebou trhl.

„Děláte si legraci? To nejde.“

„Tohle je policejní operace. Samozřejmě že to jde.“

Kapitán se zamračil.

„Ne, pane. Břehy Seiny jsou plné všelijakého svinstva, kdybychom teď přistáli, poničili bychom trup lodi a ohrozili životy cestujících.“

„A další přístaviště?“

„Za pět set metrů.“

„To je moc daleko.“

„Já pravidla neurčil.“

„Tak se ke břehu aspoň přibližte.“

„Nemůžu se přiblížit na dostatečnou vzdálenost, abyste…“

„Dělejte, jak vám říkám. A zpomalte, proboha.“

„OK, OK.“

Nathaniel přeběhl tryskem na palubu, oči přibité k oběma postavám, které scházely z mostu Umění. Pak viděl, jak sundávají zámky z jízdních kol. Dva malí cyklisté, které v té spleti informací sotva rozeznával. Loď zpomalila a blížila se ke břehu, ale té velké potvoře to strašně trvalo. A dítě s matkou už se ztrácely.

Nathaniel se podíval na kalnou vodu. A na odpadky, které odnášel proud. Několik lidí přišlo o život, když je ke dnu stáhly víry. Ale na takové úvahy teď nebyl čas. Nábřeží bylo čtyři pět metrů daleko. Nespouštěl ty postavy z očí.

Do háje s tím.

Rozběhl se. A skočil.

Výňatek č. 31 Tkalcův deník

Po Přívalu se světová kultura stala nekonečnou, čistou, uspořádanou sněhovou pokrývkou, kterou navršila sněhová děla a v níž nic nevyčnívá, ani černý čumák jehličnanu. Stala se světem, v němž vládne správné smýšlení a ve kterém zábava a překotný technologický vývoj převážily nad hledáním sebe sama, nad duchovní a intelektuální zvídavostí. Umění už nemělo žádný vliv na lidskou duši a proměnilo se v groteskní zábavnou show ve velkém měřítku určenou pro masy, kterým se čím dál víc předkládaly průměrné náhražky již existujících děl.

Avšak po mnohaletém obnovování a zpochybňování křehkosti našeho světa si umění postupně znovu získalo své místo a znovu se prosadilo jako nejčistší forma vyjádření.

Kdo mohl předvídat, že toto vzkříšení bude probíhat prostřednictvím oblékání? Na počátku hnutí stál Michaël Octava. Nápad byl prostý: obnovování. Spojit dva kusy dohromady. Dva kusy, které k sobě vůbec neladí. A vytvořit z nich kus jeden, jedinečný, originální. Otevřel si v centru Paříže butik. Řemeslná výroba zažila renesanci. Lidé začali kupovat jeho oblečení a jeho důvěrná značka získala prestiž. Myšlenka se rozšířila jako požár. Další řemeslníci, povzbuzeni zakladatelem tohoto trendu, ho napodobovali a začali kombinovat kůži s kožešinou, plast s bavlnou, jemné hedvábí s obyčejnými džínami. Už nebylo třeba mít dvacet párů obuvi. Jedny octavy stačily. Opouštěli jsme svět nadbytku a vstupovali do světa smyslu a kvality.

Michaël Octava byl Python. Také on měl dar a využíval ho k vyjádření duality, která v něm dřímala. Přesně té duality, kterou zakouší celé lidstvo.

Někteří tu uměleckou metaforu pochopili. Ale všichni ne. Pro jiné byla zpráva méně důležitá než ten, kdo ji přinášel. Většina lidí chtěla vědět, KDO je Michaël Octava a JAK na tak jednoduchou a univerzální myšlenku přišel. Takovou nezdravou zvědavost umění vyvolávalo vždy. Pozůstatek starého světa. Jenže jednoho krásného dne zmizel Michaël Octava z povrchu společenského světa. Dnes po něm zbývá jen jeho zpráva. Pěkné nadělení. Ale nová generace je na cestě. A budou jich tisíce.

Hluché je ucho nositele předsudků

„Když se zrodila voda

Země se otřásla

Když se zrodil Příval

Země se otřásla

Velký Archibald to řekl:

Voda je odraz, ale voda je chaos.

My jsme chaos

Společně tvoříme vlny,

Rozptýlené vlny, které tvoří celek.“

Natrix Maura

Chlapeček v modrém tričku – z jedné strany pruhovaném, z druhé strany bez vzoru – na červené zastavil těsně za svojí matkou.

Na druhém konci nábřeží došlápl Nathaniel promáčenou nohou na dláždění. Právě vyběhl po strmém záchranném schodišti plném nepravidelných schodů, které sestupovaly až do Seiny. Jen tak tak, že ho nestrhl proud a že si při skoku nezlomil nohu o blíže neurčitelný odpad. Nakonec z toho jistě vyvázne jen s modřinou na lýtku. Očima rychle přelétl okolí, aby se zorientoval v prostoru. Zahlédl most Umění. Vzdálil se od něho. Ale správným směrem: tím, kterým se vydalo dítě. Z místa, kde se nacházel, nemohl pod sebou vidět celou vozovku a provoz. Zadoufal, že jeho cíl ještě neodbočil, a vyrazil směrem k silnici.

Na semaforu zasvítila zelená, ale chlapec si toho ani nevšiml. Byl ve své bublině. Ani výfukové plyny z rozjíždějících se aut ho netrkly.

Nathaniel doběhl na vozovku. Kulhal. Patrně zranění podcenil. Ale co. Podíval se napravo. Nalevo, a…

Zahlédl tričko. Ano, byl to on. Na kole. Dělilo je více než sto metrů. Běžel kolem budovy, kde bývalo muzeum Louvre, teď ale procházela renovací. Dítě s matkou byly daleko, na semaforu, před kterým stály, právě blikla zelená. Bylo třeba se zamyslet. Najít rychlejší způsob dopravy. Auto? Ne, s takovými kolonami to byl nesmysl. Takže…

Vydal se přes cyklostezku a zastavil první kolo, které jelo kolem.

Poté, co do chlapce matka strčila z obavy, aby ho něco nepřejelo, opět šlápl do pedálů. Dříve toho dne mu nadšeně ukázala pozůstatky muzea a on se v duchu ptal, k čemu asi taková věc může být dobrá… K ničemu. Zavřít se s hromadou lidí a koukat na stará umělecká díla, když jsou dnes k vidění na každém rohu? Divná doba. Pak odbočili doprava, do stínu směšného kusu oblouku, který zanedlouho skončí stejně jako zbytek jeho bratrů: jako hromada nepotřebných sutin.

Nathaniel je ztratil z dohledu. Právě odbočili směrem na náměstí Carrousel. Měl co dělat, aby se propletl mezi auty, autobusy, skútry a jinými koly. Jistě, cyklostezky se dočkaly rozšíření, ale když teď stavební práce kolonizovaly každý centimetr chodníku, ulice připomínaly mraveniště. Nathaniel projel na červenou, za což si vysloužil příval nadávek. Nakonec, dlouho, dlouho potom, projel i on pod zbytky oblouku směrem na náměstí Carrousel.

Zatímco se vydýchával, uvědomil si, že je ztratil. Co teď? Viděl dvě možnosti. Projet přes náměstí a vydat se přímo rovně, nebo… zabočit doleva k Tuilerijským zahradám – které byly ve velmi zachovalém stavu. Šance padesát na padesát. Nathaniel neměl ve zvyku spoléhat se na náhodu. Ale jeho sluch mu už nic nenapovídal. Každá další vteřina ho vzdalovala od poslední možné stopy. Zavřel oči. Náhoda neexistuje. Musí poslouchat instinkt, a nic jiného. Nadechl se. A opět oči otevřel.

Nic.

Prázdno. Slyšel jen vodu, kterou mu nasáklo oblečení a která skapávala na zem.

Voda. Zase ta voda.

Vytáhl mobil. Taky plný vody. Dead. Čas hrál proti němu. Zahlédl chodce s mobilem u ucha. Co by se rozpakoval? Vytrhl mu ho z ruky a před obličej mu vrazil policejní odznak. Slyšel, jak chlápek polkl nadávky a něco si mručí pod vousy.

Nathaniel vyťukal Assiino číslo. Zvedla to hned po prvním zazvonění.

„To jsem já. Potřebuju píchnout.“

„Kde jsi, broučku?“

„Náměstí Carrousel. Potřebuju, aby ses mi koukla po okolí, jestli tu není nějakej barák, co nějak souvisí… s vodou.“

„S vodou?“

„Jo, čistička odpadních vod, nádrž nebo třeba prodejna potápěčských potřeb.“

„Tam je ta holka?“

„To nevím. Je to prostě jenom moje další stopa.“

Rozhostilo se ticho. Nathaniel už žádnou svoji „linku“ nesledoval. Unikla mu. Bylo třeba hrát vabank a třeba i podvádět, aby se nějak dostal zpátky do hry. Nebylo by to poprvé.

„Najdeš to pro mě? Tak v okruhu sta metrů ode mě.“

„Koukám se.“

Nathaniel se pomalu otočil kolem dokola. Chodec se ho zeptal, jestli už domluvil, ale Nathaniel si ho nevšímal. Pozorně si prohlížel každé auto. Každého, kdo prošel kolem. Zahlédne tam někde snad zbytek stopy? A pak mu Assia odpověděla:

„Poblíž nic, broučku. Můžu rozšířit perimetr.“

„Ne, to bude k ničemu. Do prdele!“

„Počkej ale.“

„Co máš?“

„Něco tu je, o ulici dál, než seš, ale nevím, jestli je to to, co hledáš…“

„Říkej.“

„Bývalá hasičská stanice, ale…“

Na konec věty Nathaniel nečekal.

„Co je to za ulici?“

„Svaté Anny. Musíš přes náměstí, po třídě Opéra, budeš to mít po pravé ruce. Pošlu ti…“

„Nikoho neposílej. Pátrání pokračuje.“

Vrátil telefon chodci, ani se přitom neohlédl, a vyrazil na kole směrem k třídě Opéra, kterou měl před sebou. Nepřicházelo v úvahu, aby zásahovka dorazila příliš brzy a zmařila tak jakoukoli šanci pohřešovanou dívku najít. Klidně mohla být v tom baráku, ale stejně tak v tom sousedním, v nějaké místnosti ukryté hluboko v suterénu, kterou by bez pomoci znamení hledali příliš dlouho. To už se taky stalo a Nathaniel nechtěl takový neúspěch zažít znovu.

Bez obtíží se dostal do ulice svaté Anny a v dálce zahlédl hasičskou stanici. Obklopovaly ji stavební zábrany a stěny byly zasíťované, aby z nich nepadaly trosky. Čím víc se blížil, tím víc mu praskalo v uších. Tady to bylo, nepochybně. Naproti baráku stál obchod s potravinami, ve výkladu tam byly různé pochutiny a sladkosti, mezi jinými Čokoráno a Kinder Pinguí. Nathaniel přistoupil k jedné ze zábran. Podle informační tabule zde měly do pěti let začít stavební práce. Pět let čekání, než tohoto dinosaura opraví, a přitom se ví, že už teď představuje něco jako časovanou bombu, která může každou chvíli vybuchnout. Existuje snad lepší místo pro úkryt? Nikdo by se neodvážil jít dovnitř, aby neskončil pohřbený zaživa, a nikdo by se ani neodvážil si v blízkosti toho baráku kýchnout, aby nezpůsobil nějaké neštěstí…

Jeho pohled přilákala rozloha budovy, napsaná fixou.

5500 m2.

Měl ji. Mélodie byla tady.

Našel si dostatečně široký prostor mezi bariérou a rozpadlou zdí a protáhl se dovnitř. Relativně bezpečné. Nathaniel musel vyšplhat po hromadě cihel, aby se dostal do míst, která připomínala něco jako vstupní halu, jejíž okno bylo rozbité na střepy. Před ním kostra starého jízdního kola připevněná zámkem ke kolejnici. Kov byl sice značně zrezivělý, ale Nathaniel ani nemusel chodit blíž, aby poznal barvu: červená.

Naproti rozbitému oknu bylo další, neporušené, které vedlo do dvora. V baráku pohlceném městem vládlo ticho. Nathaniel zvedl hlavu. Značnou část stropu pokrýval obrovský tag: Fear The Doppelgänger.

Doppels.

V německých pověstech představoval Doppelgänger démona, který měl schopnost vzít na sebe podobu kohokoli. Kopie. Duplikát. Nathaniel přimhouřil oči. Nevěděl ještě, co to znamená, ale tohle upozornění se mu nelíbilo. Došel k jedněm z balkonových dveří. Celá budova byla vystavěná kolem vnitřního dvora. V oknech se odráželo pochmurné nebe. Otočil se a podíval se na východní část. Před ním se táhla dlouhá chodba, kterou se jistě dalo dojít ke kancelářím v horních patrech. Chtěl se tudy vydat, když zahlédl, jak se na samém konci mihla postava. Co nejrychleji uskočil dozadu a přitiskl se zády ke zdi. Nastražil sluch a rozeznal nějaké hlasy. Mužské. Přesně řečeno dva. Nevšimli si ho. Nathaniel nechtěl, aby se na tom něco měnilo. Nehledal únosce, ale tu dívku. Potřeboval znamení. Rychle.

Přiblížil se k recepci, tak potichu, jak jen mohl. Na informační tabuli byla vyznačena různá místa v budově. Jídelna. Kantýna. Hangár pro hasičské vozy. Tělocvična. Kanceláře. Šatny… Nathaniel se na chvíli pozastavil nad jedním slovem. Zcela jistě ho připsali, než osud tohoto místa zpečetil Příval:

Kantýna Nová tělocvična se nyní nachází zde!

A pod tím:

Tělocvična Sklad.

Nathaniel už nějakou dobu čekal, až narazí na tuhle Synchu.

Inkoust slova „nová“ byl rozmazaný. Znovu si vzpomněl na cedulku u vchodu do čajovny.

Dobrá čokoláda od babi Novy.

Nova znamená v latině nová. Nemohlo to být špatně. Nevěděl, kde se ukrývají ostatní únosci ani kolik jich je, ale svou oběť drželi v tělocvičně. V nové tělocvičně.

Podle cedulek došel do západní části budovy a vydal se chodbou posetou střepy, kde každý jeho krok doprovázelo skřípání, které by nejraději utlumil. Pak sešel po temném schodišti, na jehož konci spatřil dlouhou betonovou chodbu zalitou bledým světlem ze špinavých neonů. Slabým. Ale ohlašovalo lidskou přítomnost.

Podél elektrického vedení pověsili velká bílá prostěradla a zářivky visely ve vzduchu a lehce se pohupovaly ve slabém průvanu. Nathaniel si jedno z prostěradel prohlédl. Pověsili ho sem před nedávnem. Jistě tu nevisí od dob, kdy sem hasiči chodili zvedat činky. Nathanielovi se to vůbec nelíbilo, byl to totiž znak Bílého závoje. Sekty známé svým radikalismem, hlásající absolutní řád. Dokonalost vesmíru. Sjednocení všeho v čistotě symbolizované tím bílým závojem. A k tomu sjednocení nemohlo dojít jinak než násilnou cestou. Jedině krev zasluhovala pošpinit neposkvrněné.

Členové sekty odmítali nosit oblečení. Považovali je za škodlivý výmysl, nezdravou vrstvu narušující symbiózu se směrem, kterým nás vede osud.

„Mélodie. Jsem od policie. Python. Přišel jsem ti pomoct. Vezmu tě domů. Ale musíš zůstat potichu a udělat přesně to, co ti řeknu, OK?“