Přitažlivost
v nicotě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Ondřej Přibyl

Přitažlivost v nicotě – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Ondřej Přibyl, 2026

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-267-5211-0

ISBN e-knihy 978-80-267-5315-5 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-267-5323-0 (1. zveřejnění, 2026) (ePUB)

ISBN e-knihy 978-80-267-5324-7 (1. zveřejnění, 2026) (MOBI)

I. kapitola

Bea, která nyní chodí do čtvrtého ročníku střední školy, se probudila do krásného středečního rána. S ještě ospalýma očima roztáhla rolety a slunce ji natolik ozářilo, až skoro upadla. Bylo krásně teplo. Obloha byla bez jediného mráčku a všude poletovali ptáčci. Hned jí to vykouzlilo úsměv na tváři. Když se trochu víc vyklonila z okna, uviděla dole na chodníku čekat spolužačku, která ji vždy doprovází do školy. Nina je nejlepší kamarádka Bey už od začátku střední školy. Nikdo by ale do nich neřekl, že zrovna ony dvě by mohly být nejlepší kamarádky, jelikož jsou velmi odlišné. Nina se nejraději obléká do černé, má krásné hnědé oči, černé havraní vlasy a žije podle svého, zatímco Bea je úplně jiná. Vyniká krásnýma velkýma zelenýma očima, dlouhými světle hnědými vlasy a srdcem na správném místě. Je na světě pro všechny.

„Ahoj, prosím, počkej na mě chvíli, zrovna jsem se probudila,“ křičí Bea z otevřeného okna na Ninu. Hned se rozeběhla k šatníku, aby si mohla vzít svoji školní uniformu. Navlékla tedy na sebe nejdřív silonky a černou sukni nad kolena a červenobílou košili. Jelikož chodí na prestižní soukromou školu, tak nošení školní uniformy je základem. Vzala si tašku a už chtěla odejít, když v tom si uvědomila, že zapomněla jeden sešit. Vrátila se tedy do pokoje a začala prohledávat všechny skříně, poličky i šuplíky, ale nemohla ho nikde najít.

Sakra, kde může být? pomyslela si. Hledala ještě chvíli, ale marně. Po chvilce to vzdala a rozhodla se, že už půjdou do školy, protože by mohly přijít pozdě. V ten okamžik uviděla na horní desce jedné komody sešit, který celou dobu hledala. Jé, tady je, divím se, že jsem ho tu neviděla hned. Jsem úplně slepá.

Po několika minutách vyběhla ven, objala se s Ninou a šly společně do školy. Bea sice trochu zaspala, a do toho všeho ještě hledala sešit, ale jelikož má školu téměř za rohem, tak to vůbec nevadilo. Míjely jeden vchod za druhým, až dorazily na konec ulice a musely přejít přes silnici. Jenže než k ní stihly dojít, tak se na semaforu rozsvítila červená a musely čekat.

„Sakra, zrovna když spěcháme, tak nám musí skočit červená.“

Než Bea domluvila, barva na semaforu se přepnula na zelenou.

„To bylo rychlý, asi máme fakt štěstí,“ odpověděla Nina.

Díky tomu dorazily do školy ještě před zvoněním.

Škola před nedávnem prošla velkou rekonstrukcí, takže zvenku teď vypadá velmi čistě a nově. Díky slunci, které zářilo opravdu silně, krásně vyniká, skoro až svítí, nová bílá omítka.

„Moc hezká budova, člověk se možná díky tomu bude někdy do školy i těšit,“ řekla Nina a obě se začaly hlasitě smát.

Po příchodu do třídy se pozdravily se všemi spolužáky a usedly společně do zadní lavice, ve které sedí už od prváku. I když Bea není extrovert a nerada vyčnívá, tak ji stejně mají ve třídě rádi. Je vždy ochotná a schopná pomoci všem těm, kteří to potřebují, je totiž premiantkou třídy. Dnes ještě předtím, než začala vyučovací hodina, pomohla několika spolužákům s domácím úkolem.

Asi v půlce hodiny si Nina všimla, že se Bee asi něco stalo. Byla najednou nějaká skleslá, dívala se do prázdného sešitu a nevěnovala pozornost výkladu.

„Beo, je ti něco? Takovou náladu jsi ráno neměla,“ zeptala se Nina ustaraně.

Bea se na ni otočila a nejistě se rozpovídala:

„Víš, poslední dobou se mi docela často dějí dost zvláštní věci. Například, když nemůžu něco najít, tak to po nějaký době najdu na místě, kde si jsem určitě jistá, že jsem hledala a nebylo to tam, nebo mi přijde, že se občas věci posunou někam jinam, než kam jsem je sama položila. A do toho se mi stále opakuje takový divný, stejný sen.“

Nina se na ni s trochu zamyšleným pohledem podívala a nevěděla, co jí má říct. Nakonec ji alespoň uklidnila v tom, že za ty věci, které se údajně pohybují, může určitě její zapomnětlivost. Každopádně Nina nevěděla, co myslela tím opakujícím se snem, tak se na něj zeptala.

„Často se mi zdá, že jsem v tmavé místnosti s nějakým klukem. Nemluví na mě, jen mě z dálky pozoruje. Asi bude přibližně starý jako já, nebo alespoň podle jeho siluety se mi tak zdá. Nejděsivější na tom je, že má křídla. V jednom snu jsem viděla, že je má z peří, jako anděl, ale podruhé byly pouze z kostí. Víc si nevybavuji, protože tam byla hustá tma a on byl docela daleko,“ odpověděla.

Nina se na chvíli zarazila a po chvíli začala vtipkovat, že kluk může být nějaký její nápadník. Když si ale všimla, že Bea se jejím vtípkům nesměje, tak toho radši nechala.

Na konci hodiny už bylo na Bee vidět, že je zase v dobré náladě. Nina do ní šťouchla a chtěla jí navrhnout, že by mohly jít přes přestávku ven na sluníčko, když je dnes tak hezky. Než se na cokoliv zmohla, už Beu přepadli spolužáci a chtěli pomoci s dalšími úkoly. A jelikož je Bea, jako vždy, hodná, tak jim všem chtěla pomoci a Ninu nechala v lavici samotnou.

Po cestě domů ze školy se Nina snažila Beu přesvědčit, že jí spolužáci ve skutečnosti rádi nemají a že jí jen využívají.

„Vždyť se zamysli, kdo ti kdy za tvoji pomoc něco přinesl nebo alespoň pořádně poděkoval?“ Nina se odmlčela a dodala: „Nikdo.“

Pozorovala Beu a viděla na ní, že si je toho vědoma, ale nikdy si to nechtěla připustit. Nina se na ni nezlobila, ale vždy se snažila, aby toho nakonec nelitovala.

Předtím, než dorazily ke vchodu do paneláku, Bea zakopla o vystouplou část chodníku. Těsně před dopadem na zem jí pod hlavu spadla školní taška, kterou měla hozenou přes rameno.

„Sakra, to bylo těsný! Jsi v pořádku?“ zeptala se Nina v šoku.

„Naštěstí jo, jsem celá. Trénuji si padání,“ zažertovala Bea.

Když vstávala, všimla si, že hlavou mířila přesně na roh chodníku. Kdyby před ní nespadla ta taška, tak si mohla rozbít hlavu, mít otřes mozku nebo něco horšího.

Naštěstí se nic vážného nestalo, a tak se Bea očistila, rozloučila se s Ninou a šla domů.

Když vstoupila do dveří, čekalo na ni velmi nepříjemné překvapení. U stolu seděla její máma a čekala, až si k ní Bea přisedne. Kvůli škole Bea bydlí ve vlastním bytě, který jí rodiče koupili. Bylo trochu zarážející, že je mamka u ní v kuchyni, protože oba její rodiče jsou velmi často na pracovních cestách.

Máma ji ani nepozdravila a začala se hned vyptávat, jak to jde ve škole, jaké má známky a jak se připravuje na vysokou školu.

„Ahoj mami, co ty tady děláš?“ zeptala se udiveně Bea.

„Nemůžu ani zkontrolovat vlastní dceru? Připravíš nám čaj?“ odvětila dotčeně.

Bea na první otázku nereagovala, jen kývla a dala vařit vodu. Poté přisedla ke stolu.

„Víš sama dobře, že se školou jsem neměla nikdy problémy, tak nechápu, proč mě kontroluješ. Ty mi snad nevěříš?“

Rodiče Bey jsou totiž majitelé velké firmy distribující elektrickou energii a chtějí, aby Bea vystudovala vysokou školu a mohla se k nim do vedení firmy přidat. Nečekaně ji navštěvovali a vždy se jí snažili vtlouct do hlavy, že se musí dobře učit, aby mohla dělat čest svojí rodině.

„Mami, víš přece, že tuhle práci dělat nechci. Mým snem je stát se veterinářkou a pomáhat zvířatům,“ řekla Bea.

To ale není odpověď, kterou její máma chtěla slyšet. Přísně se na ni podívala a bouchla do stolu.

„Ty bys hlavně, mladá slečno, měla být ráda za takovou příležitost, jakou máš teď. Platíme ti školné, bydlení jsme ti zajistili a ty si toho vůbec nevážíš. Měla bys projevit trochu úcty ke svým rodičům.“

Než cokoliv Bea stihne říct, její máma je už u dveří a odchází.

Bea se kvůli tomu rozbrečela a utekla do pokoje.

Už bylo pozdě večer, a tak se šla vysprchovat. Po celém dni byla hodně unavená, takže se převlékla do pyžama a svalila se na postel. Ještě nějakou dobu byla na telefonu a psala si s Ninou o tom, co se stalo. Nina jí samozřejmě psala všemožné povzbuzovací fráze jako To bude dobrý, Příště už taková nebude. Jenomže Bea moc dobře věděla, že tohle se prostě bude dít pořád. Matka taková jednoduše je. Nakonec se rozloučily a šly obě spát.

II. kapitola

Probudila se v temné místnosti, nebo si to alespoň myslela, neviděla totiž nikde žádné stěny. Jako by byla v nekonečné tmě. Když se podívala ke stropu, uviděla svítit hvězdy – zářily jako drahokamy. Neuvěřitelný pohled na tolik hvězd vytvářející všechna ta souhvězdí ji opravdu překvapil. Bylo jich tak moc a byly tak nádherné.

Rozhlížela se kolem a po chvíli opět uviděla toho kluka s křídly. Bea se lekla. Na chvíli ztuhla, ale po chvíli se rozhodla, že chce konečně odkrýt tajemno kolem něj a snažila se k němu přiblížit. Jenomže když k němu vyrazila, tak zmizel v temné mlze, která ho pohlcovala a po chvíli se objevil za ní. Bea se ho snažila dohnat, jenže cítila, jak s každým krokem je její chůze těžší a těžší. Po dalších pár krocích to vzdala a upřeně se na něj podívala. Viděla pouze jeho siluetu a dlouhá křídla, jejichž špičky sahaly vysoko nad něj.

Bea se ze všech sil nadechla a ustrašeným hlasem zakřičela: „Kdo jsi?! Kde vlastně jsme?!“

Kluk se zastavil a tichým klidným hlasem jí odpověděl: „Můžeš mě brát jako svého strážného anděla, ale nic víc ti o sobě říct nemůžu. Nebýt mě, tak jsi teď v nemocnici s otřesem mozku.“

Z jeho slov byla Bea vyděšená a zmatená.

„Co tím myslíš? Vždyť to nedává smysl,“ vyhrkla.

„Zprvu jsem tomu také nerozuměl. Byl jsem k tobě přidělen někým vyšším, než jsem já, ale jsem rád, protože vidím, jakou máš osobnost, a proto tě chci chránit.“

Bea začala kolem sebe cítit tlak, který se ji snažil stáhnout k podlaze. Chtěla se tomu bránit, ale v tom na ni ještě naposledy promluvil ten kluk:

„Neboj se toho. Probouzíš se.“

Jen co domluvil, tak se Bea, celá zpocená, probrala. Byla z toho tak zaskočená, že si ani neuvědomila, že je ještě noc a chtěla si připravit věci do školy.

Sakra, uklidni se, Beo, byl to jenom sen! snažila se říct sama sobě. I tak se jí však nepovedlo usnout, takže zůstala zbytek noci vzhůru a přemýšlela, co se jí vlastně zdálo.

Když šla ráno do školy, Nina si všimla, že je hodně ospalá.

„Co jsi dělala v noci, že máš takové kruhy pod očima?“ zeptala se zvědavě.

Bea nechtěla odpovědět, tak se snažila změnit téma, ale Nina se nenechala odbýt a pokaždé se vrátila ke svému dotazu. Nakonec Beu přesvědčila, aby jí o tom řekla.

„Už se mi zase zdál ten sen, ale tentokrát jsem s tím klukem už mluvila. Hýbal se a všechno se zdálo být víc reálné. Nevím už, co si o tom mám myslet. Říkal, že je můj anděl strážný,“ řekla Bea a nervózně si začala mnout ruce.

Nina se na chvíli zastavila a po krátkém přemýšlení řekla:

„Hele, já vím, bude znít asi trochu blbě, ale nenapadlo tě, že by to mohlo být tím, jak na tebe máma pořád tlačí s tím studiem? Pamatuji si, co jsi mi o ní říkala. Tak mě napadlo, že sis třeba něco vsugerovala. Možná by sis o tom měla promluvit s někým, kdo by ti mohl pomoct.“

Bea s tím nesouhlasila, ale chápala, že má o ni její nejlepší kamarádka starost, tak jen stroze mávla rukou a ignorovala to.

Ten den byl pro Beu ve škole hodně těžký. Nejen, že byla neuvěřitelně ospalá, ale do toho k ní chodili spolužáci častěji než normálně.

„Beo můžeš tohle, Beo můžeš tamto?“

Všichni něco chtěli a Nina viděla, že jí už není dobře, ale nezasahovala, protože pak to vždycky od Bey schytala. Bea vždy tvrdila, že je v pohodě a že se Nina nemusí bát. Dnes tomu ale bylo jinak, protože po chvíli se Bea zvedla a na nejbližšího spolužáka zakřičela:

„Můžeš mi už, sakra, dát pokoj?!“

V tu chvíli jako by celá třída zkameněla. Koukali s údivem jeden na druhého – nevěřili tomu, co se zrovna stalo, a tak si radši sedli do lavic. Spolužák, na kterého Bea křičela, se trochu zmateně omluvil a šel si také sednout do svojí lavice.

Když se Bea posadila, tak se k ní hned otočila Nina a říká:

„Hele, ale tohle už je vážný, takovou věc jsi nikdy neudělala, měla bys opravdu někam zajít a s někým si promluvit.“

„Jediné, co teď potřebuji, je vědět, kdo se vkrádá do mých snů a proč,“ odpověděla jí ještě trochu naštvaná Bea.

Když Bea přišla domů, uvědomila si, co ve škole udělala a cítila se provinile. Bohudík, že tu nebyla máma, jinak by neměla možnost si vše srovnat v hlavě a vůbec si nedokázala domyslet, jak by se zachovala, kdyby na ni zase začala křičet.

Udělala si večeři a sedla si na chvíli k notebooku, aby mohla surfovat po internetu. Sice řekla Nině, že si o tom s nikým nechce promluvit, ale to neznamená, že si na to téma nechce zkusit něco přečíst na internetu.

Otevřela vyhledávač a pokusila se najít něco aspoň trochu podobného tomu, co se děje jí. Nakonec našla nějakou stránku, kde se o takové věci mluví, ale zdá se, že takových událostí se dělo opravdu málo.

Začala si číst jeden příspěvek od ženy, která měla stejný problém:

Když jsem byla malá, potkávala jsem ve snech jednu postavu s křídly. Nikdy jsem ji pořádně neviděla, ale dám ruku do ohně za to, že to byla ženská postava. Pokaždé, co jsem se s ní snažila mluvit, tak buď mizela, nebo mě zastavovala takovým tlakem, který šel z podlahy. Nakonec vše skončilo tak, že jsem s ní nikdy nebyla schopná promluvit a po několika dalších snech, ve kterých figurovala, se mi přestala zjevovat.

Ten popis byl téměř identický s tím, co si prožívala Bea. Chtěla vědět víc, ale další příspěvky se týkaly už jiných věcí. Beu napadlo, že by zkusila kontaktovat ženu, která napsala ten příspěvek. Komentář byl ale starý již několik let, a tak jí Bea ani nenapsala.

Nakonec se tedy Bea nic pořádného nedozvěděla, a tak šla spát. Pomyšlení na událost ve škole ji tak dostalo, že nemohla pořádně usnout, a tak se spíš jen překulovala ze strany na stranu. Po pár hodinách však nakonec usnula, protože už byla velmi unavená, jenže tentokrát se stalo něco, co jí opět zamotalo hlavu.

Probudila se do krásného rána a nezdálo se jí vůbec nic.

To je divný. Zdá se mi o něm každý den, ale dnes ne. Je možné, že už by ty sny přestaly, jak se stalo té ženě na internetu?

Bohužel Bea měla pořád stejný problém. Jelikož jí trvalo opravdu dlouho, než usnula, tak se v podstatě opět vůbec nevyspala a ty kruhy pod očima měla ještě větší a tělo ještě unavenější než včera.

Ráno při cestě do školy Bea skoro usnula Nině na rameni.

„Hej, Beo, probuď se, přece tě nemůžu tahat až do školy,“ prohlásila už trochu unaveně Nina.

Ta se jen trochu odtáhla, omluvila se a pomalým krokem pokračovaly směrem ke škole.

Celé třídě bylo jasné, že Bea nevydrží být moc dlouho vzhůru, pokud ji nechají jen tak. Spánek ve škole, hlavně na prestižní škole, je velký problém, a proto se ji všichni snažili udržet bdělou. Jenže ať se snažili sebevíc, tak Bea nakonec stejně usnula.

Pomalu otevřela oči a byla opět v té temné místnosti.

Sakra, proč tu jsem, já doufala, že už se mi tento sen zdát nebude.

Skoro hned se začala rozhlížet, jestli opět uvidí toho kluka a taky, že jo. Zase tam stál a jen koukal směrem k ní. Bea se tentokrát ani na chvíli nezarazila a šla rovnou k němu, zatímco na něj mluvila: „Proč tu zase jsem? Proč jsem tu nebyla včera večer, když jsem šla spát?“

Kluk zvedl před sebe ruku, aby se Bea zastavila a povídá: „Nebyla jsi tu, protože jsi nespala tak, abys měla možnost tu být. Krátký slabý spánek tě sem ke mně nepustí.“

Bee došlo, že aby se sem dostala, tak se musí dostat do hlubokého spánku. Proto také v této místnosti nevydrží tak dlouho.

„Já… já chci o tobě něco vědět, proč mi nechceš nic říct, a jak mě můžeš chránit? Já nechci, aby se tohle dělo. Nikde se ani pořádně nepíše o tom, že by se takové sny někomu zdály takhle dlouho. Proč tedy já?!“ zeptala se zoufale.

Po tom, co řekla, cítila, jak se kluk trochu zarazil, povzdechl si a povídá:

„Nemůžu ti říct co, nebo kdo jsem. Věř mi, to opravdu vědět nechceš. Správně bych se před tebou měl skrývat, ale chtěl jsem, abys mě viděla alespoň takhle.“

„Tak se mi aspoň ukaž celý. Jak se tě mám přestat bát, když vidím jen siluetu a křídla?!“

„Kdybych se ti ukázal celý, bála by ses mě ještě víc, což nechci. Radši se s tebou rozloučím, cítím, jak se zase probíráš, asi tě někdo budí,“ řekl a zmizel v mlze, zatímco se Bea probrala a uviděla nad sebou stát učitele, jak na ni vrhá velmi nevraživý pohled.

„Slečno, asi zapomínáte, kde se momentálně nacházíte. Toto je škola, a ne místo, kde si můžete dát šlofíka.“

„To bych byla moc ráda.“