Kimberley Troutteová

Jejich druhá šance

Překlad

Karel Duben

Milá čtenářko,

v mých listopadových příbězích k sobě hrdinové hledají poměrně dlouho a komplikovaně cestu. Po mladickém poblouznění či tajném citu se na roky vzdálí, aby se jako zralejší osobnosti opět potkali
a ověřili si, že vzájemné přitažlivosti čas na síle nic neubral… Věřím tedy, že náležitě využijete nevlídného počasí venku, sáhnete po některé z mých povídek a krásně si užijete četby třeba s šálkem voňavého čaje. Podzimní plískanice přímo vybízejí, aby se člověk zachumlal do měkké deky a nechal se unést do světa romantiky.

Přeju Vám krásné čtenářské zážitky.

Váš Harlequin

Kimberley Troutteová

Jejich druhá šance

Amsterdam • Atény • Bombaj • Budapešť • Hamburk

Londýn • Madrid • Milán • New York • Paříž

Rio de Janeiro • Stockholm • Sydney

Tokio • Toronto • Varšava

Název originálu:

Forbidden Lovers

První vydání:

Harlequin Books, 2018

Překlad:

Karel Duben

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2018 by Kimberley Troutte

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2019

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla
v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

ISBN 978-83-276-4631-6 (EPUB)

ISBN 978-83-276-4632-3 (MOBI)

ISBN 978-83-276-4633-0 (PDF)

Historie Zátoky pirátů

Harperovi celá staletí vynikali v nezákonných aktivitách. Ve třicátých letech devatenáctého století dobytkářský baron Jonas Harper zakoupil pozemek v Zátoce pirátů na nynějším kalifornském pobřeží. Říká se, že španělský král ten skvělý pozemek prodal hluboko pod cenou, protože bylo dobře známo, že v oblasti zátoky řádí piráti. Říká se také, že je to sice velice zvláštní, ale po tom, co Jonas tento pozemek koupil, tam už nikdy nikdo pirátskou loď neviděl. Harper sám předával s vychytralým úsměvem tento příběh z generace na generaci, aby připomínal svým potomkům, že v každém z nich je kus piráta. Od každé generace Harperových se očekávalo, že bude rozmnožovat majetek i za cenu velkých obětí. Tak to bylo i s naftovým magnátem RW Harperem, který poslal své děti před deseti lety pryč z domu. Najednou je ale po té době požádal, aby se vrátili zpět do Zátoky pirátů. Měl ovšem své podmínky a v žádném případě nebyl povznesen nad úplatky či vydírání, aby dosáhl toho, co chce. Harperovi nemilují, ti drancují. Tak to vždycky bývalo. Možná se to ale teď změní: pokud plán, který má RW, uspěje, všichni čtyři Harperovi včetně něj možná konečně v Zátoce pirátů najdou lásku.

PRVNÍ KAPITOLA

Matt Harper mířil přímo ke slunci. S úsměvem na tváři přejel rukou přes její sexy a hladké křivky a vynášel ji ještě výš. Rychleji. Silněji. Předla pod ním a on cítil v klíně její jemné vibrace. Byla neskutečně sexy, měla v sobě sílu i rafinovanost, byla krásná a inteligentní. Dneska ji dotlačil až k nejzazším limitům a nechal ji, aby se pozvedla ke slávě. Byla pro chlapa, jako je on, přímo stvořená, nebyla pro starocha, který si ji pořídí, aby se na ni jen díval. Taková škoda, takové plýtvání! Mattovi lámalo srdce pomyšlení na to, že by tahle kočička za pětašedesát milionů dolarů měla jen stát na místě a chytat prach. Jeho zlatíčko se jmenovalo Gulfstream G650ER, nádherný letoun, který jeho otec koupil pro Harper Industries. Proč? Přece s ním jeho otec nebude létat nad naftovými poli, aby děsil svoje dělníky, jako to dělával dřív! Pokud se dalo věřit řečem, jeho otec se stáhl z očí veřejnosti a usadil se v Casa Larga, v letním rodinném domě. Matt netušil, jestli je to pravda; on sám svého otce neviděl deset let. Kdyby to bylo padesát, vyhovovalo by mu to.

Zatočil prudce doleva a pod sebou uviděl Harperovo panství. Stiskl zuby. V Air Force měl Matt takový zvyk: každý cíl, na který shazoval bomby, byl pro něj Casa Larga. Udeřil se pěstí do stehna. Tohle bylo nesnesitelné! Raději by byl kdekoli v boji než zrovna tady. A přesto tady je.

Proč ho, ksakru, otec povolal zpátky? Přistál na jejich soukromém rodinném letišti a vypnul motory. Teď ještě kdyby tak mohl vypnout ty brutální vzpomínky, které na něj dorážely ze všech stran. Jako to kdysi dělaly otcovy ruce. Bylo mu znovu sedmnáct, měl zkrvavená ústa, napřažené pěsti a vyzýval RW, aby se odvážil ho udeřit ještě jednou. Otec mu dával i dřív spoustu rozkazů, ale to ultimátum, s nímž přišel toho dne, způsobilo, že pohár přetekl. Vzhledem k tomu, že ses od té holky nedržel dál, máš na výběr. Buď okamžitě nastoupíš na Air Force akademii, nebo budeš sledovat, co se té maličké přihodí. Mám prostředky, jak zničit celou její rodinu, můj chlapče. Chceš, aby se to stalo? Nikdo tě nebodne do zad lépe než Harper. Myslel tehdy ty hrozby vážně? Netušil. A netušil to ani teď. Ale Julia byla jeho dívka a on ji miloval. Bylo to prosté. Neměl jinou možnost než chránit ji i její rodinu před tím, co na ně RW Harper chystal. Matt odjel na akademii ještě tentýž den. Nepolíbil Julii na rozloučenou, ale věřil, že si pro ni zase přijede. Taková naivita.

O deset let později měl pocit, že se přes to více méně přenesl. Více méně. Nedokázal se ale přenést přes ztrátu dívky, kterou zanechal za sebou, a to bez ohledu na to s kolika úžasnými ženami se od té doby potkal. Julia mu slíbila, že bude navždy jeho, a pak se tři měsíce po jeho odjezdu provdala za někoho jiného. V Akademii trpěl při výcviku jako zvíře, byl pobodán, postřelen v boji, ale nic ho nebolelo tak jako zpráva o Juliině svatbě. To byla poslední rána, po níž si přísahal, že se sem už nikdy nevrátí.

Teď mu ovšem otec nabídl dohodu, aby přiletěl s Gulfstreamem do Zátoky pirátů, a Harper Industries koupí pro Mattovu flotilu v Jihovýchodní Asii poslední potřebný letoun. Investor na něj tlačil a Matt ten stroj potřeboval. Takovou nabídku odmítnout prostě nemohl. Takže si ho ten naftový magnát se srdcem piráta, jeho zatracený otec, zkrátka koupil. Ne, nebude v Zátoce tak dlouho, aby se setkal s Julií Espinozou, nebo jak se teď vlastně jmenuje. Splní svůj úkol a konečně bude moci odjet navždycky.

Matt se zastavil v kavárně a obchůdku u Juanity. Bylo to jedno z jeho nejoblíbenějších dětských míst v Pueblicitu, maličké vesničce hned za hranicemi pozemků jeho rodiny. To první léto, kdy sem zašel, mu bylo osm, a všechny ty krásné a nové pachy a barvy ho okouzlily. Nedokázal přečíst španělsky psané cedulky a hlava divočáka nad pokladnou ho vyděsila, ale mexické cukroví ho lákalo. Nikdy nic podobného neviděl, a tak když mu je Juanita nabídla, ukradl si jich plnou hrst. Jeho matka se zhrozila, že zaprvé na takové špinavé místo vůbec šel, a zadruhé, že těm lidem něco vzal. Přinutila ho, aby se vrátil, a za ukradené bonbony zaplatil. Sama Juanita se na něj velmi přísně zadívala a řekla mu, že od něj očekává, že si svůj zločin odpracuje. Zametl a vytřel celý obchod. To bylo poprvé, kdy pracoval a kdy cítil nějaký pocit užitečnosti. Druhý den se vrátil a zeptal se, jestli může ukradnout ještě něco.

„Proč? Nedostal jsi lekci?“ zeptala se ho.

„Dostal. Ale chtěl bych znovu zametat. Práce mě baví.“

Juanita zaklonila hlavu, rozesmála se a pak ho objala. Pěkně voněla, měla měkké a teplé paže. Přál si, aby ho někdy takhle objala jeho matka a celým obličejem se na něj usmála. Nejen těmi úzkými rty.

„Claro, amorcito.“ Pustila ho a podala mu smeták. „Můžeš ho používat, kdykoli se ti zachce. Budu ti platit sladkostmi.“

Tak uzavřeli obchod. Když byla v Zátoce pirátů jeho rodina na prázdninách, trávil v Juanitině obchodě hodně času a pomáhal jí. Za to od ní dostal sladkostí, co se do něj vlezlo. A taky churros. Proboha, na churros úplně zapomněl. V puse se mu začaly sbíhat sliny, když čekal u venkovního stolu, až si od něj Juanita vezme objednávku. U jiných stolů sedělo pár starých padrones, pojídali mastnýma rukama menudo a povídali si a smáli se tak hlasitě, aby přehlušili řvoucí prastaré rádio. Měl pocit, jako by odsud nikdy neodešel. Až na to, že tentokrát s ním nebyla Julia.

Nějaká mladá dívka před něj položila košík s chipsy a misku salsy. „Chcete si objednat, pane?“

„Ty nejsi Juanita.“

Zasmála se: „A vy nejste George Clooney. Juanita dnes pracuje v druhé práci. Já jsem Ana.“

Druhá práce? Má Juanita finanční potíže? „Kde? Jsem její starý přítel a jsem tady jen na pár dnů. Rád bych ji viděl.“

„Promiňte, ale je to tajné zaměstnání. Ani já nevím, kde to je. Chcete něco k pití?“

Matta to vážně zkrušilo, vždyť Juanita byl jediný člověk, kterému na něm doopravdy záleželo. Nebo to tak aspoň vypadalo. „Pivo, prosím. Máte dnes churros?“

„Každý boží den. Budu hned zpět.“

Pomalu jedl chipsy a namáčel si je do zaručeně nejpálivější omáčky na světě. Doslova mu hořely uši a po zádech mu stékaly čúrky potu. Tohle mu chybělo. Když mu Ana přinesla pivo, řekla: „Opatrně, pane. Je to hodně ostré. Přinesu vám i vodu.“

Přikývl a polkl doušek piva, aby si zchladil jazyk. Nepomohlo to. U stolu vedle něj si dvě ženy hlasitě povídaly o šatech a botách. „Klidně si jdi v kostýmu piráta. Já si na sebe vezmu nové šaty, co jsem si objednala. Člověk nedostává pozvání na Harperovo panství každý den, ne?“

Matt se skoro zalkl svým pivem. Ty ženy mu nebyly povědomé, ale neexistovala možnost, že by RW Harper pozval do svého domu naprosté cizinky. „Promiňte, prosím. Říkala jste, že u Harperových bude nějaká sešlost?“

Žena se k němu naklonila blíž. „Ano. Sám pan RW Harper pozval všechny z městečka.“

Teď věděl, že se něco děje, vždyť politika jeho rodičů byla jasná: nebratříčkovat se s pomocnými silami. Vzhledem k tomu, že pro ně pracovala většina lidí z Pueblicita, bylo zapovězeno vlastně celé městečko. Ne, že by to pravidlo někdy bral vážně. „Ví se, k jaké je to příležitosti?“

„Ne, guapo, nikdo nic neví. Ale jestli potřebuješ společnici…“ Zvedla ruku a druhá žena ji přes ni udeřila jídelním lístkem.

„Maria, měla by ses uklidnit. Ty jdeš s Jaimem.“

Žena našpulila rty. „Ale Jaime nerad tancuje. A když se podívám tady na toho, určitě se umí hýbat dokonale. Podívej se na ty svaly.“ Obrátila se k němu. „Jsi dobrý tanečník?“

Zasmál se. „Mě učili, že tancování je pro holky.“

„To je ale hloupost. Kdo myslíš, že s nimi tancuje?“ ušklíbla se.

„Většinou tančí samy se sebou a kluci jen šoupou nohama,“ ozval se za ním hlas. „Omlouvám se, moje sestřenice jsou z toho večírku celé pryč. Nechápu proč. Já bych do toho prokletého domu nevstoupila, ani kdyby mi platili.“ Obešla ho a ukradla si čips z košíku. „Ne, že by mě někdo pozval.“

Julia. Měl pocit, že ho zasáhl elektrický proud. Hrudník se mu sevřel a nedokázal polknout. A jeho srdce… bilo ještě vůbec? Juliiny tmavé vlasy se leskly a třpytily jako hvězdy za temné noci. Věděl, že jsou hebké a že by mu proklouzávaly mezi prsty jako sen. Kdyby lehce zatáhl, zaklonila by hlavu a odhalila by dlouhý krk, na který ji tak často líbal. A pak by se kroutila a snažila by se nesmát, když by jí něco šeptal proti její pokožce. Byla hrozně lechtivá. Zatraceně, to miloval. Měla kolem očí a úst tenoučké linky jemných vrásek, ale jinak byla úplně stejná, jakou si ji pamatoval. I její hlas zněl stejně jako v jeho snech. Ačkoli on se změnil k nepoznání, ona byla pořád… dokonalá.

„Ty nemůžeš jít, chica,“ řekla Maria. „Neměla jsi pana Harpera tak rozzlobit. Nebo jsi to měla udělat až po tom večírku.“

Druhá žena jen mlaskla. „Nemohla bych si půjčit ty tvoje červené šaty?“

Julia pokrčila rameny a posadila se k ženám. Ty křivky… Zatraceně. Julia Espinozová vykvetla v nádhernou ženu. „Jasně, Lindo. Proč ne? Kam si je já můžu vůbec vzít?“ Pak se obrátila k Mattovi, naklonila hlavu na stranu a zaclonila si oči dlaní. „Známe se?“ Za tmavými brýlemi mu Julia neviděla do očí, ale něco na něm jí bylo tak… povědomé. Byl vysoký, hodně vysoký, možná sto devadesát centimetrů. A měl široká ramena. Paže měl svalnaté a opálené, tmavé vlasy ostříhané ve vojenském stylu a na bradě krátké vousy. Cožpak ji budou vždycky přitahovat vojáci? Teď si nabral na čips trochu salsy, dal si ho do pusy a okamžitě se rozkašlal. „Opatrně, je to ostré,“ varovala ho. Krk měl žilnatý a dlouhý, hranatou čelist. Úzký nos měl nahoře přetnutý jizvou, jako by byl v boji. Nebezpečný. Jaké by to bylo, kdyby se ho dotkla na tvářích? Byly by ty vousy měkké… nebo by píchaly? V koutku úst měl taky jizvu. Byl by tam citlivý, kdyby se líbali? Vnímala, že si ji prohlíží. Měl uzavřenou tvář, jako by byla vytesaná z kamene. Jako tváře řeckých bohů, o kterých se učila na škole. Až na to, že oni nenosili letecké brýle. Proboha, neměla bych na něj tak zírat. „Hm. Připomínáte mi někoho, koho jsem kdysi znala. Takový můj omyl.“

Lehounce se pousmál. „Váš… omyl?“

„Ano, omlouvám se.“ Otočila se a začala si povídat se sestřenicemi, ale myšlenkami byla stále u toho pohledného cizince. Z nějakého důvodu si vzpomněla na Matta a do očí jí vstoupily slzy.

„Posloucháš mě, chica? Které boty si mám k těm tvým červeným šatům vzít?“ zeptala se Linda.

Julia zvedla prst a obrátila se znovu k tomu muži, protože ji něco napadlo. Zrovna pil pivo. „Nejste v některé z mých tříd? Environmentální studia? Právo 107?“

Zarazil se uprostřed hltu a obočí vyklenul až nad rám brýlí.

„Vypadá snad jako jeden z těch hezounků z vysoké? Ne. Je to pilot, nevidíš? Viděla jsem, že na letišti přistálo nablýskané letadlo,“ řekla Maria.

Muž zvedl své pivo, ale neřekl ani slovo.

„Měl bys ochutnat moje machaca. Jsou skvělé na snídani.“ Linda se naklonila blíž, aby jí lépe viděl do výstřihu. Tak prvoplánové. Půl roku byla rozvedená a měla tři děti.

Julia se na něj znovu zadívala. Pracuje pro pana Harpera? Je to nějaký jeho obchodní partner? Kamarád? A mračí se? Za těmi zatracenými brýlemi to nebylo poznat.

„Lindina připálená vajíčka se nedají vůbec srovnat s mým menudo. Co ty na to, guapo? Nepotřebuješ přespat?“ předla Maria.

Odložil láhev a odkašlal si. „Nezůstanu tady.“ Měl hluboký, trochu nakřáplý hlas. A vypadal otráveně.

„Obtěžovaly jsme vás. Prosím, nevšímejte si nás,“ pronesla Julia tiše a mávla na sestřenice, aby se otočily na opačnou stranu.

Linda na ni nedbala. „Pilot! To je zajímavé… Budeš večer na té slavnosti, fešáku?“

„Možná.“ Díval se stále na Julii. Proč se jí z toho stahoval žaludek?

„Dobře, tak si jdi s Julií. Stejně potřebuje, aby ji někdo vytáhl ven z domu,“ řekla Maria.

„Ne. Já nemůžu.“

„Pochopil jsem to.“ Pak sáhl pro svůj účet.

Počkat. On ji chtěl na ten večírek doprovodit? Ji? To se nestalo… ani si nevzpomínala, jak dlouho. „To ne proto, že bys… já… Nemám povoleno tam jít,“ řekla.

Posadil se vzpřímeněji, jako by se zlobil. „Manžel tě nepustí z domu?“

„Nejsem vdaná. Jde o to, že…“ Začervenala se, jako vždycky, když se styděla. Pak vydechla. „RW Harper na mě uvalil zákaz přiblížení. Nesmím blíž než deset metrů od Casa Larga.“

Trhl sebou a zíral na ni. Viděla svůj odraz v jeho brýlích a nelíbilo se jí, jak vypadá malá. Křehká. Napřímila se.

„Je to tak. Naše malá Julia se s panem Harperem chce soudit,“ vysvětlovala Maria. „Jako by sama žena mohla vyhrát nad jedním z nejmocnějších Američanů.“

Linda potřásla hlavou. „Měla jsi počkat po tom večírku. Něco takhle vzrušujícího se tady nestalo… no, asi nikdy.“

Pilot si prohrábl vlasy, jako by byl… co? Pobavený?

„Podívejte, někdo se té zlovolnosti musí postavit. Už to, že tady má svoje vrtné věže –“ mávla směrem k oceánu, „– je dost špatné. Víme, co by se stalo, kdyby jedna z nich, nedejbože, začala prosakovat. Ale teď chce stavět i v oblasti, kde hnízdí kulíci! Někdo ho musí zastavit. Jsou ohrožení.“

„Ale no tak, chica. Zase se kvůli těm bílým ptáčkům rozčiluješ. A máme společnost.“ Linda se na muže usmála. „Pohlednou společnost.“

„Co tam Harper chce stavět?“ zeptal se.

„To ona neví. Jen se to říká,“ odpověděla Maria.

„Viděla jsem stopy náklaďáků hned vedle hnízdišť. Muž jako Harper se nestará, komu ublíží.“ Poslední slova vyřkla zastřeně, jako by se jí stáhlo hrdlo. Proč si s ní zrovna dnes tak pohrávají emoce? Vzala si od Marie pivo a napila se.

Linda se naklonila blíž. „Než se začneš soudit s někým takovým, jako je pan Harper, musíš mít v ruce důkazy. Měla jsi počkat.“

„Důkazy?“ zeptal se.

„Ano. Myslím, že má v Casa Larga plány. Viděla jsem, jak za ním chodí stavitelé. Právníci. Tesaři. Kdybych se na ty plány mohla podívat, zjistit, co chce stavět –“ Zarazila se. Proč mu to všechno říká? Co když pro Harpera pracuje? „Nejsem typ ženy, který by se někam vloupal. Přísahám.“

„Mohl bych ti pomoct.“

Ten jeho hlas. Něco na něm ji zneklidňovalo. Vzrušovalo. Visela mu očima na ústech… kvůli té jizvě vypadala tvrději. Jaké by to bylo, kdyby ho na ni políbila? Už je to tak dlouho…

Maria do ní šťouchla a ona zamrkala. „Jak?“ vzpamatovala se.

„Dostanu tě dovnitř. Harper mě očekává. Pojď se mnou dnes jako moje společnice.“

„¡Órale, chica! Můžeš se obléct jako pirátka a dostat se tam tajně!“ Lindě svítilo v očích a Julii bylo jasné, že ji s tím cizincem už vidí v posteli.

Pousmál se a jí se stáhly všechny vnitřnosti. Na vteřinu vypadal jako… ne. Na Matta nesmí myslet. Když si bude tyhle pocity projektovat do cizího muže, dostane se tak maximálně do potíží. „Proč mi chceš pomoct?“

„Někdo musí tu zlovůli zastavit,“ opakoval její slova. „Budu rád, když se ti to podaří.“

Proč? Nezná ji, spíš je možné, že mu Harper taky něco provedl. Když budeš moc dlouho v blízkosti piráta, nakonec tě okrade. Tohle se naučila tím těžším způsobem. Linda měla ale pravdu. Něco tak vzrušujícího se tady snad ještě nestalo. Naposledy byla uvnitř toho domu s Mattem. Teď potřebovala po svém boku silného muže, aby ji před náporem těch vzpomínek ochránil. „Přijeď pro mě na Bougainvillea Lane, 3 C. Potřebuješ instrukce, jak se tam dostat?“

Mávl rukou. „Najdu to.“ Pueblicito mělo jen tři ulice a bylo asi nejmenším městečkem, jaké kdy viděl.

„Vaše churros, pane.“ Ana před něj postavila talíř s nádhernými křupavými sousty.

„Díky.“ Protáhl prst cukrem se skořicí, olízl si ho a zasténal slastí.

„Horké a sladké?“ zeptala se s úsměvem, který byl trochu roztřesený. Pak si olízla rty, aniž to měla v úmyslu. Upřeně se na ni díval. Jak si přála, aby mu mohla sundat ty brýle a podívat se mu do očí! „Tak… musím jít.“ Postavila se a doufala, že se už víc neztrapní. „Seženu nám kostýmy pirátů. Uvidíme se v sedm.“ Vykročila a vtom si uvědomila, že ani nezná pilotovo jméno. Proboha…

„Budu tam, Julio,“ zavolal na ni.

Zapotácela se, když slyšela ten způsob, jakým vyslovil její jméno. Neotočila se ale. Bojovala s vlnami touhy tak silné, že málem omdlela. Nějak se jí ale podařilo jít stále dál. Ten pilot není hoch, kterému kdysi odevzdala své srdce, není to on bez ohledu na to, jak moc si přeje, aby to tak bylo. Její jedinou lásku zastřelili v boji před deseti dlouhými lety. Matt Harper je mrtvý.

DRUHÁ KAPITOLA

Každým nervem svého těla toužil popadnout ji za ten její krásný zadeček a přitisknout ji ke stěně. Chtěl ji líbat, a nepřestal by, dokud by nelapala po dechu. Zatraceně, to je takový zoufalec? A ona ho ani nepoznala. Pěkně dáváš mužskému egu zabrat, srdíčko. Odcházela a on nebyl schopen spustit z ní zrak.

„Dopřej jí pár pěkných chvilek, guapo. Ale nezlom jí srdce,“ zahrozila na něj Maria.

„Nebudu tady dost dlouho na to, abych někomu zlomil srdce.“ Dopil zbytek piva.

Linda na Mariu mrkla. „To je dobře. On je přesně to, co potřebuje.“

„Sexy pilot, který by jí dokázal sebrat půdu pod nohama, a pak odletět, než by si začal dělat nároky.“

Linda si odfrkla: „Maria, prosím tě, buďto se s Jaimem rozejdi, nebo se s ním nauč žít.“

Maria rozhodila rukama. „Říkám jen to, že trocha nezávazné zábavy nikomu neuškodí. Ale Julia si ji zaslouží ještě víc. Po tom, co se stalo…“ Podívala se na Matta. „Něco si zažila.“

Co přesně si zaslouží? Zatraceně, teď zjišťuje, že se trápil kvůli holce, která na něj okamžitě zapomněla! Nazvala ho svým omylem. Měl by si najmout letadlo a vyrazit ze Zátoky pirátů okamžitě. Ale i tak… to něco, co si zažila, mu nedalo pokoj. Mám prostředky, kterými můžu zničit celou její rodinu, můj chlapče. Chceš, aby se jí tohle stalo? Naplnil snad jeho otec svoje hrozby? Měla Julia potíže?

„Jsem moc ráda, že ji s sebou na ten večírek vezmeš,“ řekla Maria. „Potřebuje v životě trochu radosti.“

„Mohlo by to být zajímavé,“ odpověděl, ale měl na mysli jen to, že by tím mohl něco… uzavřít. Rozhodně nemyslel sex. Ale pokud bude mít kliku, třeba dostane obojí. Zatraceně, vždyť na ten večírek půjde jen proto, aby získal svoje vlastní odpovědi. Proč RW chtěl, aby se vracel? Chtěl ho mučit tím, že mu bude mávat jeho nádhernou bývalou milenkou přímo pod nosem? Je jeho otec až tak zvrhlý? Pokud to tak je, Matt se rozhodl, že mu řekne svoje. Ale teprve tehdy, až bude Julia v bezpečí. A předtím… jedna nezávazná noc… možná by ji taky potřeboval. Stane se ještě jednou jejím omylem a pak od ní odjede navždycky.

Matt zaplatil účet a rozloučil se s Juliinými sestřenicemi. Cestou na parkoviště si vyřídil jeden telefonát. „Přivez mi Batmobil, Alfréde.“ Jeho otec vlastnil několik nemravně drahých sportovních vozů, které si mohl vypůjčit. Rychlost byla jedna věc, na které se Matt s RW shodli. O pět minut později, když na parkoviště zajelo stříbrné Lamborghini Veneno, vzhlédl. „Zatraceně.“ Veneno se z italštiny překládá jako jed. Lamborghini prodalo jen tři tyhle vozítka, každé z nich zhruba za čtyři a půl milionů dolarů. Matt, který sotva věřil svým očím, přistoupil k okénku řidiče.

To se spustilo a zevnitř se ozval hlas. „Volal jsi?“

Matt se naklonil dovnitř. „Ahoj, Alfréde. Rád tě vidím.“

Řidič jeho otce, který se ve skutečnosti jmenoval Robert, měl už holou hlavu a byl mnohem vrásčitější, než si Matt pamatoval.

„Pořád mi ještě tak říkáš? Myslel bych si, že jsi z té batmanovské posedlosti už mohl vyrůst,“ poznamenal, ale zajiskřilo mu v očích, takže si Matt byl celkem jistý, že mu dávná přezdívka polichotila.

„Měl by ses stydět. Temný rytíř je nepřekonatelný. Nedá se z něj vyrůst.“ Matt a jeho mladší bratr Jeff si hrávali na Batmana a Robina celé roky. A byli to taky oni, kdo překřtili rodinného řidiče na Alfréda. Robert nejdřív nechápal, ale brzy se mu pro tu hru rozehřálo srdce. Teď vystoupil a vzal do rukou Mattův vak a armádní batoh. Když otevřel kufr, rozlinula se z něj vůně nového vozu, která byla téměř orgasmická. „Nech mě řídit,“ požádal Matt.

„Tvůj otec mě málem zabil, když jsem ti posledně dovolil řídit to Bugatti.“

Matt se usmál. „Mně taky málem zabil, ale stálo to za to.“ Obzvlášť vyjížďka s Julií. Natáhl ruku a zakýval ukazováčkem. „Klíče.“

„Dobře. Ale jestli ho škrábneš, končím.“ Položil Mattovi do dlaně klíč a nastoupil na sedadlo spolujezdce.

„Překvapuje mě, že jsi už dávno neskončil.“ Matt nastartoval a motor se probral k životu.

„Chm, co byste si vy, Harperovi, počali bez vašeho skvělého řidiče?“

Matt se podíval na tachometr. „Deset kilometrů? Tomu bych neříkal řízení. To můj otec tohle auto jen chová?“ Matt si všiml, jak sebou Alfred trhl, než se ovládl. Bylo jasné, že mu něco leží v žaludku.

„Co se děje? Stal se z něj poustevník, nebo co?“

Starší muž si jen povzdechl. „Prožil si těžké časy, Matthewe. Jsem rád, že jste se všichni zase vrátili domů.“

„Jeff a Chloe jsou tady taky? Jak je, proboha, přinutil, aby přijeli?“ podivil se Matt.

„Není na mně, abych to vyprávěl,“ mávl rukou Alfréd. „Stejně si to dnes večer poslechnete.“

„Na tom večírku,“ poznamenal Matt suše.

„Ano.“ Alfréd se díval přímo před sebe.

„To mi nestačí. Vysyp to. K čemu se chystá? A má to něco společného s Julií?“ pálil Matt otázku za otázkou.

„Nemůžu ti nic říct.“

Matt přimhouřil oči. „Nemůžeš, nebo prostě neřekneš? To jsem já, Alfréde! Já neřeknu otci ani slovo, slibuju.“ Alfréd se díval na ubíhající krajinu a založil si ruce na hrudníku. Bylo jasné, že bude držet jazyk za zuby. „Takže musím čekat na tu velkou novinu společně s celým městem?“

„Ano.“ K čertu s tím. Matt se rozhodl, že vyzpovídá někoho jiného z personálu. „A než se pokusíš vytáhnout to z dam v kuchyni, musím tě upozornit, že nikdo jiný nic o tom, co má tvůj otec v plánu, neví. Na zbytek dne nebude k dispozici. Budeš si muset prostě pár hodin počkat. Jako všichni ostatní.“ Hm. Mattova zvědavost rostla a spolu s ní se zvětšovala i jeho touha po nebezpečí. Alfréd si přitáhl bezpečnostní pás o něco těsněji. „Pokus se nás do té doby nezabít.“

„Nemáš ve mě důvěru, jak vidím. Lítám teď ve stíhačkách. Myslím, že takové autíčko dokážu zvládnout jako nic.“ Přitiskl pedál plynu až k zemi a kolem kol začaly vystřelovat gejzíry štěrku.

„Svatá matko,“ pokřižoval se Alfréd.

Matt se jen zasmál a mrkl po svém pasažérovi. „Uklidni se. Byl jsem jako teenager hrozný?“

„Ještě horší,“ přikývl Alfréd, ale usmíval se u toho. „Nemohl ses dočkat, až odsud zmizíš.“

„To je fakt,“ přikývl Matt.

„Chápal jsem tě, Matthewe. I já jsem býval kdysi dávno teenager.“ Pak se zasmál. Zvláštní. Matt ho snad ještě nikdy neslyšel, že by se smál. Asi v něm všecek smích zabil tenhle post. „Zdá se, že jsi dosáhl přesně toho, čeho jsi dosáhnout chtěl, kapitáne Harpere. Zmizel jsi odsud.“

Přesně toho, čeho dosáhnout chtěl? Z dlouhodobého hlediska opravdu ne. Dnes večer zjistí, jaký má jeho otec ďábelský plán. A bude mít po boku Julii. Ochrání ji před jeho případnou zlovůlí a zamezí mu ublížit ještě někomu dalšímu. Jako za starých časů. Temný rytíř řídí svůj italský jed přímo do nepřítelova doupěte.

Julia přecházela po své maličké ložnici. „Nedokážu uvěřit, že jsem s tím souhlasila. Proč jsem to udělala?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jejich druhá šance.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.