Obsah

PROLOG

SOBOTA

1

2

3

NEDĚLE

4

5

6

7

PONDĚLÍ

8

9

10

ÚTERÝ

11

12

13

STŘEDA

14

15

16

17

18

19

ČTVRTEK

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

PÁTEK

36

37

38

39

40

41

42

43

POZDĚJI

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

5

7

8

9

11

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

27

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

55

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

229

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Catharine Newmanová

Sendvič

Z anglického originálu Sandwich vydaného nakladatelstvím
HarperCollins v New Yorku roku 2024 přeložila Michaela Martinová
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Aneta Cikánová
Redakce Milan Bronclík
Korektury Ladislava Součková
Odpovědná redaktorka Sára Gabrielová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 537. publikaci.
První vydání, Praha 2026
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Copyright © 2024 by Catherine Newman
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
Translation © Michaela Martinová, 2026
Cover photo © kosoff / Depositphotos.com

ISBN 978-80-271-6507-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-6506-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-6072-3 (print)

Tenhle příběh věnuju svým rodičům,
které miluju nade všechno nad světě.

PROLOG

Představte si, že se vám v hledáčku objeví poloostrov vybíhající do Atlantského oceánu. Přiblížíte si jej a spatříte malé plážové městečko. Je půlka léta, úzkou silnici lemují restaurace s humřími specialitami, hřiště na minigolf s větrnými mlýny a nafukovací kruhy ve tvaru bagelů. Odkloníte-li však objektiv kterýmkoli směrem od hlavní cesty, brzy se před vámi rozprostře mořská hladina, písečné útesy a stébla trávy ohýbající se ve větru, plané růžové keře a nekonečně modrá obloha. Vyplavené oblázky, slávky a jasně zelené řasy značí hranici přílivu. Pod hladinou se sem tam mihne velký bílý žralok, který vypadá, jako by měl břicho až po žábry nacpané nějakým nebohým surfařem. To všechno je Cape Cod.

Na sedadle spolujezdce mírně zrezivělého stříbrného subaru kombi sedí žena kolem padesátky, věkem někde na půli cesty mezi svými dospělými dětmi a starými rodiči. Už celou věčnost je provdaná za báječného muže, který rozumí dvaceti až pětašedesáti procentům toho, co jeho žena říká. Její tělo je říše divů, nebo spíš obnošená brašna plná jizev, tajemství a známek menopauzy. Jezdí sem už tak dlouho, že se všechno rozpilo do akvarelových barev: těžké okamžiky se rozplynuly do příjemných, pastelových vzpomínek na karamelky, smažené mušle a brouzdání po pláži, sluneční brýle, opalovací krém a drobné nožky od písku přitisknuté k jejím stehnům a břichu. V duchu před sebou vidí malé děti probíhající s kyblíčky po písku, svoje rodiče, jak odpočívají na lehátcích, něčemu se smějí a oblečení na nich s přibývajícími léty plandá čím dál víc. Na okraji vědomí poblikává smutek, jako světlo, které člověk zahlédne jen koutkem oka.

Právě s manželem vyzvedli svoje dospělé děti na nádraží a míří do malého domku, který si na tenhle týden pronajímají každý rok. Konečně je má zase u sebe. Je tak šťastná, že vůbec neví, co si počít, a tak se na ně pořád jen s úsměvem otáčí. Je to jediný okamžik cesty, kdy nenadává na dopravu.

„Jen proto na zemi je nám dán kout, že paprsky lásky snést naučí,“ pronese nečekaně.

„To je nějaká báseň?“ zeptá se její dvacetiletá dcera.

„Ano.“

„Od koho?“

„Od Williama Blakea.“

„Jak se jmenuje?“

Žena se ušklíbne. „‚Černoušek‘, myslím.“

„Ježíšikriste, mami!“

„Já vím, já vím, politická korektnost a tak dále. Ale tohle by snad prošlo, ne?“

„O tom vážně pochybuju.“

„Blake podle všeho patřil mezi abolicionisty.“

„Mezi ty abolicionisty, co zotročovali lidi?“

„Dobrá otázka,“ přikývne matka.

„Jako paprsky, které tě hezky hřejou?“ vrátí se dcera k samotné básni. „Nebo ty, co tě spálí na uhel?“

„Nevím.“ Vždycky si to představovala obojím způsobem – že láska tě zároveň hřeje i pálí, že je v ní lehkost, která oslňuje, a tíha, která tě sráží na kolena. „Být člověkem je tak bolestně krásné,“ povzdechne si. Nato dcera jen obrátí oči v sloup a prohlásí: „Ale taky příšerné a směšné.“

A možná je to všechno dohromady.

Tenhle jediný týden.

SOBOTA

1

„Panebože! Ježíšikriste!“ směju se. A taky křičím. A možná i brečím. Voda se dál zvedá a zvedá, až po okraj záchodové mísy. „Nicku! Nicku! Nickúúú!“ Ječení je v tuhle chvíli zjevně můj jediný příspěvek k celé situaci. Můj muž drží v ruce zvon, ale místo aby ho použil, jen zírá na hladinu vody, jako by byl v transu. V kresleném filmu by se mu v očích odrážel točící se vír. „Nicky! Nicku!“

Konečně se probere. Skloní se, otočí něčím u země a ozve se zachrchlání, jako by potrubí zalapalo po dechu. Voda se zastaví. „Pane na nebi,“ vydechnu. „Uf.“

Jenže pak se v záchodě něco objeví. Něco, co připomíná velkou stříbřitou medúzu. Co to sakra je? Vzduchová bublina? Obří bublina! Vytlačí obsah mísy nahoru a přes okraj, až se všechno vyvalí na podlahu jako vodopád. Až na to, že tenhle vodopád je uvnitř domu a obsahuje rozmáčený toaletní papír a… mnohem horší věci. Vyskočím na vanu, snad abych mohla lépe křičet.

„Je to hodně špatné?“ křičí naše dcera přes zavřené dveře. „Teda fuj, ani nemusíte nic říkat. Cítím to až sem! To je puch! Smrdí to jak zkažené ředkvičky!“

„Neboj, zlato, v pohodě! Máme to pod kontrolou!“ zavolá Nick v odpověď. Skloněný nad záchodovou mísou pumpuje zvonem, jako by tloukl máslo. Akorát že žluklé.

„Táta kecá!“ vyvedu ji z omylu. „Jsme po kolena ve sra–,“ zarazím se, „ve splaškách!“

Nick vzhlédne a usměje se. „Opravdu jsme po kolena ve sračkách, Rocky?“

Nejsme.

„Jsme,“ opáčím klidně. „Mimochodem, to tričko ti moc sluší,“ dodám. Se smíchem zatne biceps. Najednou se ozve vcucnutí a zbytek vody odteče. Nick se znovu sehne a s naprostým klidem otočí ventilem, aby se mísa znovu naplnila.

Jsme v chatě – v té, kterou si pronajímáme každé léto už dvacet let. Dorazili jsme ani ne před hodinou a sobotní odpoledne se pomalu chýlí ke konci. Moc dobře víme, že zdejší letitá odpadní jímka má svoje limity. Nad záchodem dokonce visí krasopisně vyvedený nápis v rámečku, který hlásá: NEZAHLCUJTE STARÝ SEPTIK! A stejně se nám to povedlo.

„Potřebujete pomoct?“ volá Willa přes dveře. „I když radši odmítněte, protože po tom v nejmenším netoužím. Jamie chce vědět heslo na Wi-Fi.“

„Myslím, že pořád platí rybipolivka123, všechno malým,“ odpovím.

„Díky,“ ozve se a hned slyšíme, jak předává informaci svému bratrovi. „A nevíte náhodou, kde je ta taška s plavkama?“ To už je zase otázka pro nás.

„Sakra,“ utrousí Nick a narovná se. „Už ses dívala do auta?“ zavolá na Willu.

„Jo!“ odpoví.

„Do prdele,“ zakleje Nick znovu. „Mám takový dojem, že jsem ji nechal doma v předsíni. Úplně si ji tam vybavuju.“

„Děláš si srandu?“ vyhrknu. Pořád stojím na okraji vany a jednou rukou se držím tyče na sprchový závěs, abych neuklouzla. „Vždyť jsem se tě výslovně ptala, jestli jsi vzal všechny tašky z chodby, a ty jsi řekl: ‚Jojo, vzal, neboj.‘“

„Já vím, no. Tak jsem je asi nevzal,“ opáčí, ale do očí se mi nepodívá. „To snad není zase taková tragédie, ve městě koupíme nové.“

„Dobře,“ přisvědčím. „Ale úplně jsi bagatelizoval moje obavy, jestli jsme fakt vzali všechny ty zpropadené tašky.“ Fuj, můj hlas! Úplně slyším, jak mi prudce klesá hladina estrogenu.

„Proboha, Rocky,“ odfrkne si, zatímco dál stírá ručníkem vodu z podlahy. „Nedělej z toho vědu.“

„Já z toho nic nedělám,“ zašeptám, ale cítím, jak mi žíly zaplavuje láva z mé sopky špatné nálady. Kdyby byla menopauza nějaká tekutina, stříkala by mi teď z očí a vypalovala Nickovi na ten jeho roztomilý ksichtík slovo fuj. „Prostě přiznej, že mě nikdy neposloucháš, když se tě na něco ptám.“

„Nikdy,“ zopakuje Nick s kamennou tváří.

„Fajn, to je dobré vědět.“

„Vy tam stojíte v tom bordelu a hádáte se kvůli tomu, jak se hádáte?“ zavolá Willa. „To jako fakt? Přestaňte s tím. Tati, omluvil ses za to, co mámu naštvalo? Prostě se omluv a hotovo.“

„Už jsem se omluvil,“ odpoví Nick a já obrátím oči v sloup. „Vážně?“ podivím se. „Skoro,“ pokrčí rameny.

„Willo!“ zavolám na dceru, „všechno je v pohodě, my už si tady nějak poradíme. Běž na chvíli dělat něco jiného.“

„Dobře, ale něco prosakuje pode dveřma! Blé! Jamie říká, že ta rybí polívka je s velkým R! Fuj, lidi, ukliďte to a vylezte ven, ať vyřešíme ty plavky!“

„Ano,“ odpovím. „Za minutku.“

A vtom se ozve lupnutí, jak se sprchová tyč odlepí od stěny. Ztratím rovnováhu, chytím se kluzkého závěsu s potiskem mořských hvězdic, který už na ničem nedrží, a s hlasitým žuchnutím dopadnu na zem. Praštím se přitom o umyvadlo a sprchovou tyčí přetáhnu Nicka přes obličej. Ležím na zádech, celá zamotaná do látky jako do rubáše.

Nick na mě bohorovně pohlédne. „Tak co, jak si užíváš dovolenou?“ zeptá se s úsměvem a natáhne ke mně ruce, aby mi pomohl vstát.

2

„Mých rodičů si vůbec nevšímej,“ prohodí Willa k mladé prodavačce v surfařském obchodě. „Měli nehodu v koupelně.“

Kulhám, připadám si, jako bych v koleni měla starou zpuchřelou gumičku, a Nickovi se pod okem začíná rýsovat modřina, jak se mu napuchlá kůže pod tmavými řasami zbarvuje do fialova. Koupelna v chatě už je čistá a v malé prádelně, která je v komplexu k dispozici, se na vysokou teplotu perou ručníky s pořádnou dávkou sava. Nick i já jsme se osprchovali a uštěpačně si navzájem zkontrolovali zranění, což se zřejmě počítá jako usmíření.

„Hele,“ šeptnu Wille, „ty využíváš naši záchodovou story, abys sbalila tu pěknou holku?“

„A co jako?“ odvětí a s úsměvem na mě mrkne. O chvíli později vidím, jak ta dívka něco píše do Willina telefonu.

Chtěla jsem jet do Ocean State Job Lot – levného obchodu, kde se prodávají věci s drobnými vadami – a najít tam plavky s nějakou zatrženou nitkou nebo pokřiveným švem, ale byla jsem přehlasována. Takže jsme tady.

Strávili jsme v tomhle obchodě už pěknou část života. Když se řekne Cape Cod, možná si představíte blankytné nebe nebo oblohu pokrytou působivými šedivými mračny. Možná nekonečné pláže lemované nepravidelnými dunami nebo zdejší domky s šindelovými střechami utopené v záplavě hortenzií, které kvetou úplně všude. Možná vás napadne temně modré moře, po jehož hladině se v duhových barvách rozlévají paprsky zapadajícího slunce. Což je legrační, protože většinu času stejně trávíte v surfařském obchodě, v podivném krámku s potravinami, co páchne syrovým masem, nebo ve frontě u stánku se smaženými mušlemi, ve vyhlášené pekárně, na mobilní toaletě nebo na minigolfu. Na benzince kupujete opalovací krém za dvacet dolarů. Čekáte, až si dítě vybere šest kousků karamelek s mořskou solí a zatím vám rostou a šedivějí vousy, pryč odlétají listy z kalendáře a vy v duchu sníte o pláži. Čekáte na pohotovosti, protože děti najednou dostaly horečku a ukáže se, že mají angínu, čekáte v lékárně, kde starý lékárník míchá – nebo možná rovnou vynalézá – antibiotika, po kterých se všichni v noci naklánějí přes okraj postele s povlečením s malými kotvičkami a horečně zvracejí do smaltovaného hrnce na humry, který jste jim připravili na zem. Ale ano, jsou tu i pláže, jezírka a nebe jako z pohlednic. Všechno dohromady.

„Asi si vezmu znova tyhle,“ ozve se Jamie a ukazuje černé surfařské šortky, zatímco druhou rukou svírá dlaň své přítelkyně Mayi.

„Skvěle,“ přisvědčím. „Jsem moc ráda, že aspoň ty sis svoje plavky sbalila,“ otočím se k Maye. „Ale klidně si něco vyber, jestli chceš.“

„Nic nepotřebuju,“ usměje se na mě, „ale děkuju za nabídku.“

Maya – stejně jako Jamie, Willa a vůbec všichni mladí – je dokonalý výtvor přírody. Vlasy jí spadají na ramena v takové záplavě lesklých černých vln, až si automaticky sáhnu na svůj vlhký culík, tenký jako babiččina háčkovací jehlice. Její pleť se leskne a září. V dokonale tvarovaném nose má pár drobných stříbrných kroužků, v uších dva obrovské. Na sobě má jen náznak džínových kraťasů a nahoře… no, já si myslím, že je to podprsenka, ale dostane se mi poučení, že jde o braletku, která se zřejmě dá považovat za tričko. A já to naprosto beru, všechny ty mladé lidi a jejich těla. Kéž bych se v jejich věku oblékala takhle, a ne do těch pytlovitých šatů, které nám tehdy připadaly náramně in. Ostatní nejspíš dumali nad tím, co se pod nimi skrývá. Mladé tělo a božsky dlouhé nohy? Náklad brambor z Idaha? Nedalo se to poznat.

„Jsem ráda, že jsi tady,“ usměju se na Mayu. „Já taky,“ odpoví.

„Vezmu si ty samé jako loni,“ ozve se Nick a natáhne ke mně ruku s černými šortkami, které jsou k nerozeznání od těch Jamieho. Willa si vybere šedou sportovní podprsenku a stejné šortky jako její táta a starší bratr.

„Dobře, dobře,“ pokývám hlavou. „Zatraceně, jste nějak moc rychlí. Musím si něco vyzkoušet. Ani nevím, jakou mám teď velikost.“ Podívám se dolů, jako by mi pohled na vlastní prsa pomohl ten zapeklitý problém vyřešit. „Pomozte mi. Potřebuju něco s… já nevím, s vycpávkami? Něco, co mě trochu zpevní?“

„Prostě si vezmi něco pohodlného, mami,“ prohlásí Willa. „Jinak si je budeš celé odpoledne vytahovat ze zadku a nadávat tátovi, že nechal ty staré doma.“ Což je nejspíš pravda. Probírám se ramínky s jednodílnými plavkami a najednou se mi vybaví, jak jsem si tu kupovala plavky před dvaceti lety, když byly Jamiemu tři a já čekala Willu. Zase mi narostla obrovská prsa, a když jsem si tenkrát chtěla obléct tankiny, které se mnou přežily celé první těhotenství a několik let kojení, vytahaná guma v nich vydala to smutné zapraskání, které znamená, že už se nikdy nevrátí do původního tvaru. Vlastně se divím, že moje tělo nevydá stejný zvuk pokaždé, když se ohnu.

„Co je?“ zeptá se Willa a upřeně si mě prohlíží. „Co je to s tebou? Teda kromě toho, že máš otřes mozku nebo co sis to udělala.“

Jak to, že jsi najednou dospělá? je jedna z otázek, které nikdy nevyslovím nahlas. Jsou všechny ty malé holčičky schované uvnitř tebe jako matrjošky? naskočí mi hned další. Jasně před sebou vidím ty ne tak dávné letní dny, kdy děti s ulepenýma rukama a upatlanými tvářemi nadšeně poskakovaly kolem. „Jen jsem se trochu ztratila ve vzpomínkách,“ řeknu místo toho a políbím ji na dokonalou růžolící tvář, v níž se zračí soucit. Rozhodnu se vyzkoušet dvě různé velikosti stejných tmavě modrých plavek. („Nech si kalhotky!“ přispěchá Willa ochotně s radou, protože když ženské jako já byly v jejím věku, nejspíš chodily do převlékacích kabinek úplně nahé, aby všechny ty háčkované plavky nakazily syfilidou.) Ty první se mi sice nezařezávají do rozkroku, ale jsou mi volné kolem hrudníku. Jedna větší vlna a moje prsa se budou vesele plácat na svobodě. Druhé jsou naopak tak těsné, až mám pocit, že mi za chvíli odštípnou nohy. Navíc mi dělí zadek napříč, takže vypadám, jako bych měla čtyři půlky. Říká se sice čím víc, tím líp, ale v tomhle případě si tím nejsem moc jistá. A někde v oblasti mezi ňadry a stehny se mi zjevil nový záhadný úkaz – něco, co připomíná ne pekáč, ale ranec buchet. Nebo možná pořádný bochník chleba.

Na dveře kabinky někdo fixem napsal: NACHÁZÍTE SE NA ÚZEMÍ, KTERÉ ODEDÁVNA PATŘÍ KMENI WAMPANOAG. No, moje stárnoucí tělo taky nezmění běh dějin, pomyslím si a vyberu si ty volnější.

„Za dvě stě dolarů trochu drahá sranda!“ prohlásím v autě a všichni zabručí, ať to nechám být.

„Buď ráda, že si to můžeš dovolit. Ne každý má takové štěstí,“ poznamená Willa a já si nejsem jistá, jestli si ze mě dělá legraci, nebo to myslí vážně. Ale má pravdu.

„Už mlčím,“ opáčím a zazubím se na ni.

„Tak co?“ zeptá se Nick. „Pláž, nebo večeře? Na co máte chuť?“ Panuje všeobecná shoda, že dáme rychlou zastávku u moře a pak zajedeme na smažené mušle. Nick hodí blinkr a zabočí k zálivu.

„Počkej,“ otočím se na Jamieho. „Už jsi taťkovi říkal o té svojí práci? Že tě vedoucí moc chválil?“

„Bože, mami,“ ohradí se Willa.

„Co je?“

„Neříkej mu taťka.“

„No jo, jasně,“ odtuším. „Málem bych zapomněla, že taťka je tabu. I v autě, kde jsme jen my. Ještě by si mohl někdo myslet, že se tady navzájem sexuálně zneužíváme.“

„Víte vůbec, kdo komu dneska říká taťko?“

„Ano, Willo, víme, komu se tak dneska říká.“ Nebo nevíme? Vlastně si nejsem jistá. Vždyť jsem ta samá osoba, která si myslela, že když Fleetwood Mac zpívají „ach taťko“, je to o tatínkovi Stevie Nicksové, k němuž měla prostě nezvykle silný vztah. Pořád nechápu, jak najednou všechny mladý může vzrušovat, si tak při sexu říkat. Nick po mně střelí pohledem, zašklebí se a pokrčí rameny.

„Dobře, tak to řekni svému taťuldovi,“ otočím se na Jamieho. Ten se smíchem odpoví: „Radši mu to povím později.“

Když dorazíme k moři, slunce se právě schovává za růžovo-modrá nadýchaná oblaka. Písek je chladný a vlhký, posetý tmavými kamínky a bílými úlomky lastur. Míjíme jen pár dalších lidí, všechny obrácené k obzoru. Přidržíme ručníky, aby se Nick s Willou mohli jeden po druhém převléknout do nových plavek. Pokaždé, když odtrhnou visačku, zatnu zuby. Nervi tu látku! mám chuť je okřiknout, ale radši mlčím. My ostatní je ze břehu pozorujeme, jak běží k vodě a s jásotem se vrhají do vln. Vidím, jak Willa obtočí ruce kolem Nickova krku a on ji zvedne a pohupuje se s ní v příboji jako s miminkem. Taťka, pomyslím si tvrdohlavě. Protože jim je už tolik let a ty jeho silné ruce je všechny drží ve vodě i mimo ni. Drží i mě. Některé věci se mění jen těžko, ale dobře vím, že se změnit musí.

Vzpomenu si, jak jsem tady kdysi stála se čtyřletým Jamiem. Byla jsem těhotná a on se bál vody. Dřepla jsem si, aby mě svýma roztřesenýma ručkama mohl obejmout kolem hlavy. „Taťkovi se nic nestane,“ opakoval pořád dokola a ukazoval na malou tečku daleko v moři. „Umí dobře plavat a nic se mu nestane.“ Pohladila jsem ho po sametově hebkém ramínku. „Nestane,“ ujistila jsem ho. „Podívej, jak si to užívá. Až budeš chtít, poplaveš s ním.“ Byla jsem tak unavená. „Poplavu,“ pravil zadumaně. „Rád bych.“ Další léto jsem už z pláže sledovala, jak s tátou poskakuje v příboji.

Teď zakroutím hlavou. Willa s Nickem se brodí zpátky, slunce za nimi kreslí na hladině tenkou třpytivou čáru a já si začnu nahlas prozpěvovat písničku z muzikálu Šumař na střeše: „Slunce vstává, slunce spí, roky letí dál,“ spustím a Willa se přidá, „střídají se slzy, smích…

A mušlééé!“ dodá. „Bože, mám hlad jako vlk!“ V tu chvíli mi dojde, že já taky.

3

V obchodě s cukrovinkami se Willa pěkně namíchne. Přesněji řečeno, namíchne ji Jamie, který si prostě koupí půl kila čokoládových bonbonů s oříšky a kousky maršmelounů, místo aby s ní strávil hodinu pečlivým zkoumáním pultu s dobrotami za pár centů, jako by je čekala zkouška a jedna otázka měla znít: Jaký je rozdíl mezi šumivými létajícími talíři a praskacími bonbony?

„Jen v klidu,“ prohodí Jamie z lavičky na verandě obchodu, kde s Mayou sedí pod blikajícími světýlky a olizují si prsty upatlané od čokolády. Nick a já sedíme na druhé lavičce a dělíme se o sáček preclíků máčených v čokoládě, i když jsem nacpaná mořskými plody jako tuleň. „Nikam nespěcháme.“

„O to nejde, Jamie,“ namítne Willa. Stojí ve dveřích s malým košíčkem, v němž má zatím jen dvě želé rybičky a jedno lízátko. „Nemůžeš mě tu přece nechat, abych všechny ty věci, co jsme dělali jako děti, dělala sama. To je strašně smutný.“

Ach, tenhle obchod s cukrovinkami! Dřív se o něm stačilo zmínit a oba hned nadšeně zajásali. Je skoro bolestné, jak důvěřivě otevírají malé děti srdce, jak ještě neumějí skrývat, co je pro ně důležité, i kdyby to byla jen žvýkačka, plyšový delfínek nebo plastový dalekohled.

Jamie vstane. „Tati, dáš mi dolar?“ požádá Nicka. Ten vyloví z peněženky bankovku a podá mu ji. „Tak se jdeme podívat, co tu letos mají,“ prohlásí Jamie a přidá se k Wille. Ta se celá rozzáří: „Jsi nejlepší.“

„Mayo, chceš taky dolar?“ nabídnu, ale ona mě se smíchem odmítne.

„Byli takoví vždycky?“ zajímá se.

„Willa a Jamie?“ opáčím. Přikývne. „Nejspíš ano. Ale asi bych se měla nejdřív zeptat, co přesně tím myslíš,“ dodám.

„Hmm…“ Na chvílí se zamyslí a předkloní se nad svoje dozlatova opálené nohy, které září jako naleštěná mince. „Asi jestli byli vždycky takoví pohodáři.“

„Aha,“ přisvědčím. „Myslím, že ano. I když to tak při jejich výchově rozhodně nevypadalo.“ Pohlédnu na Nicka. Bezděčně se usměje, ale já mám pocit, že ve skutečnosti jen mechanicky žvýká preclíky a zírá do prázdna. „I když… Nickovi to tak nejspíš přišlo. Ale já toho občas se všemi těmi jejich emocemi, vyrážkami a ostatními záležitostmi měla až nad hlavu.“ Slabě řečeno, pomyslím si. „Samozřejmě se někdy hádali, zlobili se na mě nebo byli smutní, že léto končí. Jamie vždycky brečel, jakmile se ve schránce objevily první letáky s potřebami na nový školní rok. Ale ano, v zásadě byli vždycky takoví, jací jsou teď.“

„Musela s nimi být sranda, když byli malí,“ poznamená Maya. „Viděla jsem pár fotek.“

„To máš pravdu,“ souhlasím. V mých vzpomínkách se tehdy kouleli světem jako dva rozesmáté plážové míče. Ale taky se mi tulili v náručí, celí ukňouraní a uplakaní. Cítím, že se Maya chce na něco zeptat nebo něco říct, ale netuším co. „A co ty? Užila sis v dětství hodně legrace?“

Mávne rukou. „Ani ne. Bylo nás moc,“ odpoví. Je totiž prostřední z pěti dětí. „Takže neustále panoval chaos. Ale jo, užili jsem si i zábavu. Prostě to jen bylo takové… živelnější. U vás to naopak vypadá, jako byste měli všechno promyšlené.

„Myslím, že slovo vypadá je tady zásadní,“ odpovím s úsměvem. „A taky tipuju, že promyšlené je jen zdvořilejší způsob, jak říct, že to všechno trochu přeháníme. Ale jinak máš pravdu.“

„Chtěla jsi někdy víc než dvě děti?“

„Ne,“ zalžu. „Dvě byly tak akorát. A ty? Chceš mít jednou děti?“

„Bože, mami!“ ozve se Jamie, který se zničehonic objeví ve dveřích s malým košíkem bonbonů. „Promiň, Mayo. Máma je někdy hrozná.“

„V pohodě,“ usměje se na něj Maya. „Ano, určitě,“ odpoví na moji otázku.

Jen ne hned, doufám, napadne mě, ale nahlas to nevyslovím, i když by to byla hláška jak z rodinného sitcomu. Ale člověk nikdy neví, co se může stát, že?

Navíc nás přeruší Willa, která volá z obchodu, že s náhrdelníkem z bonbonů přešvihla limit jednoho dolaru a potřebuje víc peněz.