Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Nicola Schmidt

Mami, on si začal
Jak posílit vztahy mezi dětmi – bez křiku a žárlivosti

Přeloženo z německého originálu knihy Nicoly Schmidt: Geschwister als Team, vydaného nakladatelstvím Kösel-Verlag, Penguin Random House v Mnichově v roce 2018.

Original title: Geschwister als Team, by Nicola Schmidt
© 2018 by Kösel-Verlag a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.
No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 10 482. publikaci

Překlad Iva Michňová
Odpovědná redaktorka Tereza Kodlová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Lucie Skořepová
Počet stran 224
První české vydání, Praha 2026
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2026
Cover photo © childrendrawings/AdobeStock.com, 2026
Author photo © Natalie Menke

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-6347-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-6346-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-6084-6 (print)

O autorce

Foto © Natalie Menke

Nicola Schmidt je maminkou dvou dětí, autorkou knižních bestsellerů, politoložkou, vědeckou novinářkou, vyškolenou koučkou a zakladatelkou a výkonnou ředitelkou projektu Artgerecht. Nabízí vzdělávání a školení pro profesionály a tábory v přírodě pro rodiny.

Jak na to,
aby sourozenci
byli tým

MÍSTO ÚVODU

„Nicolo, já to prostě potřebuju
jednoduchý a praktický!“

ANNA

Proč je přirozené chtít pomoc

Povídám si s Annou, která má dvě malé děti, dvouletou holčičku a pětiletého kluka. „Oni se fakt milujou,“ vypráví mi, „ale na druhou stranu se spolu hrozně hádají a ječí přitom tak strašně, že si sousedi musejí myslet, že se u nás snad vraždí.“

Vykládá mi, že syn hodně žárlil, když se mu narodila sestřička. Anna na něm sice viděla, že má pocit, že mu miminko „ukradlo mámu“, ale péče o holčičku ji zaměstnávala natolik, že mu nedokázala pomoct. Vůči synovi, který jí v tu chvíli připadal otravný a o kterém si myslela, že „už je přece velký“, naopak dokonce pociťovala vztek a nezájem.

Když malá sestřička trochu povyrostla, začaly se děti stále častěji hádat. Bylo to pořád totéž. Holčička se s bráchou hádala tak dlouho, dokud ji neuhodil, nebo ho tak dlouho provokovala, dokud se nezačal vztekat. Anna zná koncept nenásilné komunikace a ví, co děti potřebují. Uvědomuje si, že nesmí žádnému z dětí nadržovat a nesčetněkrát si vyslechla všechny dobré rady typu: Zrcadli chování dětí, buď spravedlivá, netrestej… „Ale když zasáhnu, mají děti pocit, že jsem nespravedlivá, ať udělám cokoli,“ stěžuje si Anna, „a ani já jim nerozumím – proč se sakra musejí pořád hádat a pošťuchovat?“

Jako koučka jsem pracovala s mnoha rodiči, kteří si kladli stejné otázky jako Anna. Pro první dítě dělali první poslední a když přišlo na svět to druhé, brzy přestali všechno zvládat. Snaží se dělat pro obě děti, co můžou, chtějí být spravedliví, milující a brzy zjistí, jak moc je to těžké.

Mnoho rodičů totiž netuší, že to, že je to tak těžké, není naše vina. Děláme všechno správně. Ale dříve jsme vždy byli součástí skupiny lidí, která žila společně a po celý den si vzájemně pomáhala, radila si a podporovala se. Měli jsme sestry, strýčky a zkušené babičky a dědečky, kteří věděli, jak se k sourozencům správně chovat, kteří viděli naši malou rodinu s odstupem zvenčí a mohli nám dát rady, které jsme potřebovali.1 Na dvě, tři nebo i více dětí jsme v uplynulých 2,5 milionech let nikdy nebyli sami. Přesto se dnes snaží mnozí rodiče, a dokonce samoživitelé, zvládnout ve svých malých rodinách všechno na vlastní pěst. A fyzicky i psychicky se z tohoto nadlidského úkolu hroutí. Potřebují se na svou situaci podívat z nadhledu. Potřebují znalosti a strategie, které se ve škole neučí.

Jak se tedy máme chovat? A jak to dělají v rodinách, kde se sourozenci nehádají, všichni pomáhají v domácnosti, drží spolu a vypadá to, že proplouvají běžným životem, jako kdyby neexistovaly žádné problémy?

Abyste se to dozvěděli, shrnuji zde deset let své práce, kdy jsem se věnovala potřebám malých dětí, mnohaleté zkušenosti z rodičovského poradenství, stovky pozorování v rámci mých rodinných kempů a aktuální výzkumy týkající se sourozeneckých vztahů. Tato kniha vám chce ukázat, že to jde. Že nemusíte jako rodina jen „fungovat“, ale skutečně společně hezky žít! Spokojeně! Pohodově! S písničkou na rtech, jak se říká. A pěkně celý život.

Cesta do hlubin dětské duše

V této knize se společně vydáme do světa sourozenců a do duší našich dětí, ve kterých se často odehrávají věci, které si vůbec nedokážeme představit. Nahlédneme přímo do srdcí našich malých potomků. Pokusíme se do nich vžít, abychom pochopili, co cítí a co od nás potřebují. A tato cesta bude přínosná i pro nás samotné. Dovedeme pak lépe pochopit nejen naše vlastní vztahy, ale dokonce i to, jaké jsme si zvolili povolání – zkrátka celý náš život.

Po přečtení této knihy už nikdy nebudete kroutit hlavou nad hádajícími se dětmi s otázkou, jak to dělají v jiných rodinách. Budete to vědět. Seznámíte se s řadou fungujících způsobů, jimiž opět spravedlivě nastolíte klid. Sami se uklidníte a budete více v pohodě, protože uvidíte v novém světle i vztahy s dalšími lidmi – co platí pro naše děti, platí totiž často i pro naše partnery, kolegy a naše vlastní sourozence. Anna mi říkala, že v pedagogických příručkách se dá najít spousta teoretických vysvětlení, ale jen málo praktických rad. A pro každodenní život potřebuje, aby to bylo „jednoduchý a praktický“ – a přesně to vám chci nyní nabídnout.

Proč tato kniha – a proč právě teď?

Mám to štěstí, že jsem v kontaktu s mnoha rodiči – na sociálních sítích, v rámci tréninků a kempů, při poradenské činnosti. Všude vnímám stejné obavy, stejné přání, které zní: „Hlavně nechci udělat něco špatně.“ A vidím, jak se všichni snaží najít správnou cestu, často za cenu totálního vyčerpání. Když k tomu připočítáme ještě to, že o sobě pochybujeme, že musíme zvládat každodenní náročný shon, že všude panuje všeobecná nejistota, že musíme neustále vybírat z nepřeberného množství možností, neseme velkou odpovědnost a nesmíme zapomenout ani na maličkosti typu „Kde je ten lístek na odpolední divadelní představení ve školce?“, tak vidíme, že mít děti opravdu není „nic pro zbabělce“.2 Chceme dělat všechno dobře, perfektně nebo ještě lépe, ale velmi často jsme ze všeho vyčerpaní, bezradní, přetížení a vynervovaní. A i ti z nás, kdo mají šťastný rodinný život, si stěžují na spoustu povinností.

Nikdo z nás už nepotřebuje další tipy a triky, jak manipulovat s dětmi, nepotřebujeme, aby nás někdo dál vychovával a zásoboval nás přednáškami o tom, že nemáme trestat, ale musíme být důslední. Potřebujeme kontakt, lásku a praktické podněty, abychom posunuli rodinný život na vyšší úroveň.

Blízkost, rodinu a lásku potřebujeme právě teď – tady a dnes, protože v neklidném světě, do kterého vypouštíme své děti, je pocit bezpečí čím dál tím důležitější. Co jim můžeme dát na cestu životem lepšího, než pevné vztahy a pocit, že za nimi jejich rodina stojí jako tým? Výzkumy ukázaly, že na začátku života jsou sourozenci obzvlášť důležití, a že se potom sice možná celá léta vídají jen o Vánocích a na oslavách kulatin, ale na sklonku života sklízí úrodu svého vztahu, když se ve stáří vzájemně podporují.

Pro mě je to krásná představa, že si moje děti budou vzájemně pomáhat, i když už tu dávno nebudu.

Tajemství sourozenců, kteří tvoří tým

Jsou rodiny, kterým jde spokojené a nekonfliktní soužití samo od sebe. Děti spolu drží basu, později zakládají společné firmy, starší chrání mladší, mladší zase obdivují starší, vzájemně se od sebe učí a pomáhají doma, když se uklízí. Roky jsem se ptala: Co je to za rodiny? Co je jejich tajemstvím? Co dělají jinak?

Zjistila jsem, že to jsou úplně normální rodiny a jejich tajemství se skrývá v tom, jak s dětmi mluví, jak řeší konflikty, jak rozdělují úkoly a jak své děti jako tým podporují – a v pravou chvíli je prostě někdy jenom nechají na pokoji. Mám pro vás dobrou zprávu: Tohle dokážeme všichni. Není to žádná věda. Žádné kouzlo. Není to vrozené. Když pochopíme, s čím naše děti přicházejí na svět, co potřebují a jak můžeme podpořit je i sami sebe, dokáže vybudovat z dětí tým každý z nás. Existují konkrétní strategie a jasná cesta, jak na to. Já vám dokážu, že to jde. Tu cestu vám ukážu. Tuto knihu jsem totiž napsala pro všechny, kteří se na ni chtějí vydat spolu se mnou.

Sourozenci jako tým – šest stavebních kamenů

Když jsem začala připravovat tuto knihu a pročítala odbornou literaturu, hned mě napadlo: „Ještě štěstí, že jsem jedináček!“ Sourozenci se nejen hádají, ale dovedou si taky pěkně ubližovat. V některých knihách se popisuje strádání prvorozených dětí, v dalších zase utrpení benjamínků. Sourozenci se navzájem šikanují, volí si povolání, ve kterých jsou nešťastní, partnery, kteří jim nevyhovují, a mohou dokonce fyzicky i psychicky onemocnět, protože měli jako děti problémy s bratry a sestrami.

Říkala jsem si: „Panebože, opravdu je to tak?“ Nechtěla jsem napsat další knihu, která bude popisovat, jak bylo všechno špatné a strašné. Pak jsem ale zjistila, že existuje jasná strategie, jak se sourozeneckým tragédiím vyhnout. Ze všech zdrojů, které jsem prostudovala, jsem vytvořila šest stavebních kamenů, které v praxi fungují nejlépe.

Tady jsou: Jako rodiče musíme především pochopit, co je na sourozeneckých vztazích vlastně tak složité a co naše děti konkrétně potřebují – protože to, co potřebují, se liší podle toho, v jakém pořadí se narodily, kolik jim je a jakého jsou pohlaví. To je tématem prvního stavebního kamene, o kterém se dozvíte v kapitole „Jak rodiče zjistí, co které dítě potřebuje“. Dále vám chci ukázat, jak mohou rodiče využít různé fáze sourozeneckého vztahu, protože je na nás, abychom vztah usměrnili. Následující stavební kámen se týká rolí v rodině: „Malý Péťa je naše sluníčko! A velká Mia už je ohromná pomocnice!“ Ano, každý je v rodině nějak zaškatulkovaný, ale je úkolem nás rodičů, abychom si to uvědomili a pomohli dětem, aby ze své škatulky vystoupily, aby se o to později nemusely celý další život snažit samy. Ale i děti se musejí snažit, aby sourozenecký tým fungoval. Jedním z nejdůležitějších stavebních kamenů úspěšného sourozeneckého týmu je méně hádek – to je tématem kapitoly „Jak se sourozenci naučí řešit konflikty“. Je to složitější, když mají rodiče některé dítě oblíbenější nebo když jsou v rodině dvě velmi temperamentní děti – co s tím popisuji v kapitole „Jak se sourozenci naučí najít si cestu sami k sobě“.

Až se seznámíte s těmito základy, můžeme přejít k poslednímu stavebnímu kameni: k praktickým tipům, jak můžeme podpořit tým, který mají naše malé ratolesti nakonec vytvořit. S tím souvisí i otázka, jak se máme chovat k sourozencům, již jsou určitým způsobem specifičtí: k nevlastním sourozencům, ke dvojčatům nebo k sourozencům, kteří se nikdy nenarodili. Neboť i oni patří do našeho „rodinného týmu“ a musejí v něm mít své místo.

Pokud máte málo času a chcete si v této knize přečíst jen pár stránek, doporučuji vám, abyste začali vzadu. Přečtěte si kapitolu: „Jedna věc, kterou by měli udělat všichni rodiče“ (od strany 199). A budete-li potom mít čas a náladu, mrkněte se na kapitolu před tím: „Tři pasti, kterým by se měli rodiče za každou cenu vyhnout“ (od strany 195).

A potom knihu odložte. A seberte se a jděte se okamžitě podívat na svoje děti a uvědomte si: „No jo, hádáte se, ale jste moje úžasné děti!“ Pokud totiž dokážeme ve svém srdci cítit lásku, zvládli jsme ten nejdůležitější krok.

Jak rodiče zjistí,
co které dítě potřebuje

PRVNÍ STAVEBNÍ KÁMEN

„Sourozenci mají velkou výhodu
vtom, že mají celé dětství možnost
trénovat si spolu sociální chování…
Toto sociální učení se nedá ničím nahradit.“3

JIŘINA PREKOPOVÁ

„Včem je vlastně problém?“– Co je na sourozencích tak výjimečné

Sourozenecké vztahy jsou něco úplně jiného než kamarádství vmateřské školce, vztah krodičům nebo prarodičům, nebo milostný vztah. Sourozenci nemusejí být geneticky příbuzní, ale velkou roli hraje fakt, zda ajak společně vyrůstají. Může to ovlivnit, jak jako dospělí řešíme problémy, koho si vezmeme, jaké si zvolíme povolání, jak dokážeme zvládat krize– aněkdy dokonce ito, zda akolik budeme mít dětí.

Vědci se shodují vtom, že všichni sourozenci, na rozdíl od všech ostatních vztahů vživotě, mají tyto zkušenosti:

•Žijí vbezprostřední blízkosti sněkým, koho si nevybrali.

•Mají spolu nejdelší velmi blízký vztah, který trvá celý život, ipo smrti rodičů.

•Nemůžou tento vztah ukončit, prokazatelně pokračuje, ikdyž dojde kpřerušení kontaktů.

•Naše společnost jim neposkytuje žádné rituály, které by jim pomáhaly tento vztah formovat (jako je například svatba, křest, rozchod apodobně).

•Až do vysokého věku musejí dodržovat řadu nepsaných pravidel, například že si mají vzájemně pomáhat.

•Celý život spolu musejí něco řešit, někdy se dokonce musejí společně starat orodiče nebo se zabývat jejich pozůstalostí.

•Spousta sourozenců se miluje anenávidí zároveň amusejí se naučit stěmito pocity žít.

•Při hledání vlastní identity mají před sebou sourozenci jiné výzvy než jedináčci.

Pořadí sourozenců aosobnost

Stávají se prvorození častěji prezidenty? Abývají benjamínci častěji rebelové? Je sprostředními sourozenci sice legrace, ale na druhou stranu nejvíc zlobí? Avšichni ostatní tak trochu nevědí, kam vlastně patří?

Vlastně bychom měli předpokládat, že děti, které mají minimálně z25 až ze 75 procent (udvojčat dokonce až z99 procent) shodné geny avyrůstají ve stejném prostředí, se budou vyvíjet téměř stejně. Ve skutečnosti jsou si sourozenci opravdu podobní, pokud porovnáme úplně všechny dědičné vlastnosti. Pokud ale nebereme vúvahu úplně všechno, co se dá zdědit, musíme konstatovat, že sourozenci zjedné rodiny se mohou lišit stejně jako dvě náhodně vybrané děti na dětském hřišti!4

Rakouský lékař apsychoterapeut Alfred Adler přišel steorií, že vrozdílech mezi sourozenci mohou hrát roli následující faktory: věkový rozdíl, počet sourozenců, pohlaví, apotom především pořadí mezi sourozenci. Na základě této hypotézy se opakovaně snažil vyzkoumat, zda mají sourozenci určité role podle toho, vjakém pořadí se narodili. Všichni prvorození prý bývají velmi odpovědní ana druhou stranu všichni benjamínci jsou velcí rebelové.

Aopravdu to tak vypadá: studie sourozeneckých konstelací často tyto stereotypy potvrzují velmi přesvědčivě– ale jen na první pohled. Domněnku, že pro nejstarší dítě je „typické“ přebírat odpovědnost aže existuje chování, které je příznačné pro nejmladší dítě, nám zdánlivě potvrzují naše každodenní vlastní zkušenosti– ovšem bohužel ijako vědci často prostě vidíme jen to, co vidět chceme.

Americký novinář aautor populárně naučných publikací Jefrey Kluger uvádí ve své knize The Sibling Efect (Sourozenecký efekt) například následující čísla:

•Prvorození tvoří více než polovinu studentů na osmi elitních vysokých školách, které tvoří Ivy League (doslova: Břečťanovou ligu), konkrétně 66 procent.

•Prvorození mají vyšší riziko onemocnění koronárních tepen. Vjednom rehabilitačním centru vMiláně představovali téměř polovinu pacientů prvorození, ale vokolním obyvatelstvu tvořili prvorození jen třetinu.

•Prvorození se stávají častěji než prostřední anejmladší děti vědci.

•Prvorození bývají častěji vpředstavenstvech velkých firem– vjedné studii to bylo 43 procent všech členů představenstev, jen 33 procent tvořily prostřední a23 procent nejmladší děti.

•Nejmladší děti využívají ktomu, aby se prosadily, často taktiku humoru avtipkování, nebo také rády prostě jen tak provokují.

•Nejmladší děti častěji riskují– jak vpodnikání, tak ve sportu.5

Ovšem Kluger byl také nucen konstatovat, že nic ztoho se nedá dostatečně dokázat. Opravdu je důvodem postavení vsourozenecké konstelaci? Nebo je důvodem způsob, jak se společnost chová krodinám? Rodiče nesou sdruhým dítětem mnohem větší zátěž zatímco jejich zdroje jsou omezenější, mají například méně času na to, aby se mohli věnovat malému dítěti, nebo méně peněz, aby financovali studium mladšího sourozence.

Pro vědce je mnohem snazší spočítat americké prezidenty anajít, kolik znich bylo prvorozených dětí, než se zabývat tím, zda měly všechny tyto děti původně spokojené rodiče, jejichž manželství se spříchodem druhého dítěte značně zkomplikovalo, začaly jim chybět peníze nebo se po narození prvního dítěte přestěhovali. Možná by dospěli ke stejným statistickým výsledkům, kdyby zkoumali, kolik amerických prezidentů hrálo vdětství rádo karty…

Profesorka azapálená badatelka voblasti sourozeneckých vztahů Judy Dunnová, jejímž posledním působištěm byla univerzita King’sCollege vLondýně, ve své knize otom, proč jsou sourozenci tak odlišní, píše, že zjejího výzkumu vyplynulo, že pořadí, vjakém se sourozenci narodili, hraje ve skutečnosti jen „nepatrnou vedlejší roli“.6 Rovněž vývojový psycholog Hartmut Kasten shrnuje výsledky výzkumů takto: „Tím, co ovlivňuje, jaké osobnostní rysy se ulidí vyvinou, není samotné pořadí sourozenců– jak se často předpokládá –, ale (více či méně se opakující) sociální, biologické, ekonomické, mezilidské aindividuální poměry avztahy, které jsou spořadím, ve kterém se sourozenci narodili, spojené.7 Vrámci vývoje osobnosti dítěte hraje roli řada faktorů: věkový odstup sourozenců, počet sourozenců, pohlaví, situace vrodině.

Anesmíme zapomínat, že samotné pořadí sourozenců není vdnešní době vysoké rozvodovosti apatchworkových rodin vůbec navždy pevně dané. Bratr se může po novém sňatku některého zrodičů velmi rychle stát znejmladšího dítěte vpůvodní domácnosti nejstarším chlapcem vnové rodině, pokud nový partner přivede do rodiny mladší děti. Pokud se do domácnosti přistěhuje nový partner nebo nová partnerka se staršími dětmi, může se znejstarší sestry najednou stát takzvané sendvičové dítě (tak se označují prostřední děti, termín vznikl přirovnáním kprostřední vrstvě sendviče). Proto jsem se rozhodla, že „typickým“ sourozeneckým konstelacím ajejich vlastnostem se budu vtéto knize věnovat jen málo. Vzhledem ktomu, že udětí můžeme svým očekáváním velmi rychle vyprovokovat určité chování– zejména negativní –, je lepší být pozorní, být sdětmi vkontaktu, být otevření aočekávat od nich vždy to nejlepší. Podívejte se na své dítě apoložte si otázku, jestli dostává vše, co potřebuje. Zamyslete se, jaké potřeby se skrývají za jeho chováním. Pak mnohem lépe zjistíte, jak se vaše děti vyvíjejí, místo abyste se nechávali mást nějakými zavádějícími stereotypy.

Mnohem významnější než pořadí mezi sourozenci je totiž podle výzkumů to, jak se ke svým dětem chováme, jak ksobě mají blízko aco zažívají. Pro děti je velký rozdíl, kdy aza jakých okolností získávají sourozence, jak je vtu chvíli rodiče podporují ajaké dosavadní zkušenosti mají.

Rozdíly mezi dětmi vznikají itím, že každé dítě si musí vrodině najít ekologickou niku. Pokud už je „rebel“ nebo „hodné dítě“ někdo jiný, je tato role obsazená adalší dítě si musí najít jiný prostor, ve kterém bude vyrůstat.

Existuje šok ze sesazení ztrůnu nebo ne?

Ajak se to vlastně má se slavnými prvorozenými? Vkaždé rodině je vliv narození prvního sourozence úplně jiný. Rodiče mohou vtomto směru od počátku dělat spoustu správných věcí! Prvorození jsou často zodpovědní adominantní, ale zdaleka ne všichni. Na jedné jediné věci se vědci shodují: Prvorozené děti jsou podle výzkumů trochu chytřejší než následující děti, protože jako jediným se jim dostává plné pozornosti rodičů vobdobí, které je důležité pro vývoj mozku, aprotože později získávají další podněty, když se znich stanou vzory aučitelé mladších sourozenců. To ovšem také znamená, že od druhého dítěte je to pro rodiče náročnější. Apro první dítě je to samozřejmě rovněž ohromná změna! Zda anakolik prvorozené dítě trpí tím, že najednou už není jedináčkem, závisí, jak už jsme zmínili, hlavně na tom, vjakém věku sourozenec přichází, jak dobře dokáže rodina vtuto chvíli první dítě podpořit ado jaké míry jsou kdispozici další blízké osoby kromě matky (viz kapitola „Jak mohou rodiče využít různých fází sourozeneckého vztahu“).

Mějte se na pozoru před radami, že prvorozené děti „se rozhodně nesmějí rozmazlovat“, aby pro ně nebyl příchod sourozence tak těžký. Opak je pravdou: Děti, jejichž potřeby byly naplněny, které vžádném směru nestrádají, se dovedou lépe něčeho vzdát nebo se dělit, než děti, kterým se něčeho dostávalo příliš málo. Zároveň ale mají děti vychovávané podle principu attachment parenting často spolehlivou citovou vazbu, která jim umožňuje, aby bojovaly za svá přání. (Attachment parenting, česky kontaktní rodičovství, je způsob výchovy, která podporuje pouto mezi rodiči adítětem tím, že rodiče rychle acitlivě reagují na signály kojence atráví sním co nejvíce času vtěsné fyzické blízkosti.)

Pro všechny děti platí: vzdor, agrese azlost jsou vždy sekundární pocity. Skrývá se za nimi strach, zoufalství, smutek. Je důležité, aby se rodiče naučili tyto pocity vidět astarší děti citlivě podporovat, když je prožívají.

Mýtus ojedináčkovi

Jak je to vlastně sjedináčky? Jsou považováni za dominantní, rozmazlené, ale také za trpící depresemi nebo za perfekcionisty, podle toho, jaká studie nebo kniha se nám dostane do ruky. Děti, které mají sourozence, jim závidějí apředstavují si, jak musí být krásné mít všechno jenom pro sebe anemuset se onic dělit. Jedináčci si zase představují, jak by bylo krásné mít pořád nablízku někoho, ským by si mohli hrát.

Ve skutečnosti platí, že „typické charakterové vlastnosti jedináčků nelze vědecky doložit“.8 Iunich záleží na tom, jak vyrůstají, ane na tom, ským vyrůstají. Vycházejí spolu jejich rodiče dobře arozumějí si, nebo spolu nežijí ajsou pod neustálým psychickým tlakem? Starají se rodiče ještě onějaké další děti? Všechna tato kritéria hrají velkou roli. Jisté je, že jedináčci mají stejné sociální kompetence jako děti, které vyrůstají se sourozenci, pokud jsou od malička vkontaktu skamarády adalšími dětmi. Nemusí kvůli tomu ani chodit dříve nebo déle do mateřské školky, protože sociální dovednosti mohou děti, které jsou mladší než tři roky, prokazatelně rozvíjet stejně dobře iskamarády arodinou. Děti, které chodí do mateřské školky, bez ohledu na to, jestli doma vyrůstají se sourozenci nebo jako jedináčci, nejsou chytřejší nebo sociálně vyspělejší, než děti, okteré se starají rodiče doma, protože rozvoj sociálních dovedností, osvojování jazyka akognitivní schopnosti nelze podpořit tím, že dítě co nejdříve obklopíme co největším počtem vrstevníků.9

[tip!]

Předpokládejte to nejlepší!

Nelámejte si hlavu stím, jestli se váš nejmladší syn naučí dostatečně brzy zavazovat tkaničky, jestli se prostřední dítě nezačne chovat problematicky nebo jestli na sebe vaše nejstarší dítě nebere příliš velkou zodpovědnost. Vývoj vašich dětí bude vpořádku!

Ideální věkový rozdíl mezi sourozenci

Pokud skutečně záleží na tom, kdy se dětem narodí sourozenci, stojí za to podrobněji prozkoumat, jaký věkový odstup mezi nimi bývá ideální.

Studie ukazují, že děti, které jsou od sebe méně než tři roky, se častěji hádají, více spolu soupeří achovají se ksobě agresivněji. Ale pokud spolu obecně vycházejí dobře, často si později vytvoří intimnější aužší vztah.10

Argument „čím menší věkový rozdíl, tím lépe si spolu budou děti hrát“ má tedy určitě své opodstatnění. Na druhou stranu ale riskujeme, že se děti budou hodně ačasto iagresivně hádat, zejména když budou ještě malé. Není se čemu divit, když máme vrodině dvě malé bytosti, které obě zoufale potřebují pozornost apéči osoby, která se oně stará, jsou hádky afrustrace vlastně téměř nevyhnutelné.

Existuje vůbec nějaký „přirozený“ věkový odstup mezi sourozenci?

Jsme druhem, který odjakživa žil ve skupinách avychovával děti společně. Tak proč vlastně existují sourozenecké spory? Neměli bychom být šťastní aspokojení, když kolem sebe máme co nejvíc členů rodiny? Proč spolu sourozenci vůbec soupeří?

Když se na to podíváme věcně azbiologického hlediska, sourozenci spolu od nepaměti soupeří především ozdroje. Ačím jsou si věkově blíž, tím intenzivnější konflikty bývají. Dnes už samozřejmě nejde tolik ojídlo, ale spíš opozornost ačas rodičů. Jak již bylo zmíněno, studie ukazují, že prvorozené děti mívají oněco vyšší IQ než jejich mladší sourozenci. Ato ivdnešní době, kdy bychom si mohli myslet, že zdrojů máme přece dost. Vědci se domnívají, že tento drobný rozdíl vzniká právě tím, že první dítě má zpočátku veškerou rodičovskou pozornost jen pro sebe. Aže oni pak bojuje, mu nemůžeme vyčítat. Jak tvrdě tenhle boj probíhá, záleží hodně na tom, kdy se narodí další sourozenec.

Upřírodních národů, jako je například kmen Kungů žijící na severozápadě Botswany, bývá věkový rozdíl mezi dětmi obvykle tři až čtyři roky. Důvodem je, že matky zde své děti hodně avelmi dlouho kojí. Avlivem hormonů produkovaných při kojení dochází ve spojení snedostatečnou výživou kpotlačení ovulace na měsíce až roky. Teprve až když si tělo nahromadí určité množství tukových zásob, spustí se znovu reprodukční cyklus. Zevolučního hlediska je to velmi rozumné. Protože až když je první dítě odstavené amatka si může doplnit energii aživiny, může zvládnout další kojení.

Zevolučního hlediska bylo zejména vdobách nedostatku potravy narození sourozence pro dítě spíše hrozbou než radostnou událostí. Po tisíce let bylo další těhotenství zároveň dobou, kdy začínalo odstavování nejmladšího dítěte od mateřského mléka. Mateřské mléko nyní potřeboval novorozenec astarší dítě muselo kompletně přejít na pevnou stravu. Ta ale nebyla zdaleka tak atraktivní jako mateřské mléko, apředevším nebyla tak snadno dostupná. Vkrizových obdobích tak bylo malé dítě náhle odříznuto od životně důležité výživy iod imunologické podpory, kterou mateřské mléko poskytuje. Tím bylo více ohroženo podvýživou anemocemi.

„Já chci taky sourozence!“– Jak rodiče vystihnou tu pravou chvíli

Často slýchám argument, že malé děti si přece vůbec nebudou pamatovat, že byla doba, kdy žádného sourozence ještě neměly. Je to ale opravdu tak?

Správný věkový rozdíl

„Nech mě být malý“

Pohled do světa: sourozenci vjiných kulturách

Význam pojmu „sourozenci“ tedy výrazně závisí na tom, jak ho vnímá konkrétní společnost. Ajak se ksobě sourozenci chovají, je vrůzných kulturách naprosto odlišné.

[tip!]

Jaké hodnoty předáváme svým dětem?

Sourozenci dříve adnes

Vytvářejte si „klan“!

Každé dítě je jiné

Co říká věda

Mylná očekávání

Další dítě– to už se skoro nepozná

Když budou dva, budou si spolu hrát

Naše dítě je úplně vpohodě