Obsah

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Poděkování

Vzkaz od Donny

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

5

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

277

278

279

275

276

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Donna Ashcroftová

Léto na Skotské vysočině

Donna Ashcroftová

Z anglického originálu Summer in the Scottish Highlands vydaného nakladatelstvím Bookouture roku 2021 přeložila Lucie Libovická

Jazyková redakce Jana Drápalíková
Korektury Lenka Nešporová
Sazba TYPA, spol s r. o., Praha
Obálka TypoText
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 551. publikaci
První vydání, Praha 2026
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Copyright © Donna Ashcroft, 2021
First published in the English language in 2021 by Storyfire Ltd,
trading as Bookouture.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
Translation © Lucie Libovická, 2026
Cover Design © Emma Rogers, 2021

ISBN 978-80-271-6535-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-6534-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-6050-1 (print)

Marike Verhavertové za to, že je tak laskavá

První kapitola

Paige Dougallová se zhluboka nadechla čerstvého skotského vzduchu a odbočila doprava na ulici Lockton High Street právě ve chvíli, kdy její tříletá dcera zafuněla ze spaní na zadním sedadle. Motor starého Peugeotu 505 při tom manévru zaprskal a zakašlal. „Nevzdávej to,“ zapřísahala Paige své auto.

Bloudila pohledem po chodníku a několika obchodech na pravé straně a nacházela povědomá místa. Obecní dům se střechou zářící novotou, cestu vedoucí ke škole a do Book Barn, knihovny v bývalé stodole, kde během dospívání vypomáhala o víkendech a po večerech, než tam později začala pracovat na plný úvazek, dále cihlovou poštu, kde Morag Dooleyová sbírala drby, které pak přikrášlila a pustila do světa. V dálce Paige ještě rozeznala hostinec Apple Cross Inn a hned za ním celoročně otevřený vánoční obchod, který tu zřídili až roky poté, co Paige opustila Lockton, a teď v něm pracovala její máma. Tu scenérii rámovalo obrovské horské pásmo pokryté bujnou letní trávou a modrá, téměř bezmračná obloha. Obavami se jí stáhlo hrdlo. Překonala strach i nesmírnou touhu otočit auto a vydat se zpátky do Londýna. Jenže po následující čtyři týdny je bez domova a bez práce a nemá kam jinam se uchýlit – aspoň dokud nevymyslí, co dál.

Znovu nastartovala, pomalu se šinula po hlavní ulici a divila se, proč je kolem tak málo lidí, když je páteční odpoledne. V Notting Hillu, čtvrti, kde žila, byly v létě ulice vždy plné lidí, od úsvitu až do pozdní noci. Zdejší klid ji z nějakého důvodu znepokojoval. Za dalších pět minut a třicet dvě vteřiny už dorazila k domu svých rodičů. Zajela na štěrkovou příjezdovou cestu a na chvíli se zastavila, aby si prohlédla hezký domek s dveřmi přesně uprostřed mezi dvěma okny, ve kterém vyrostla. Máma zjevně nedávno pracovala na zahradě a pečovala o nádherné záhony letních květin, begonií, hrachorů, muškátů, macešek a petúnií, které se třepotaly ve větru jako barevný uvítací výbor. Paige spočinula pohledem na krásné bílé tabulce visící napravo od vchodových dveří, na níž bylo červeně napsáno Kindness Cottage, Domek laskavosti. Nikdo netušil, kde se to jméno vzalo, ale podle legendy prý jeho majitel před lety rozdával chudým vesničanům potravinové balíčky, a ti mu na oplátku věnovali vyřezávanou cedulku na dům. Paige si roztřeseně povzdechla a pomyslela si, jak je to dávno, co se jí v životě dostalo podobné laskavosti.

Otevřela dveře auta, pomalu vystoupila a protáhla se. Byla vyčerpaná, bušilo jí v hlavě a cítila slabost ve všech končetinách, ale nevšímala si toho, zaťala zuby a popadla jeden z malých kufrů, které nacpala do prostoru pro nohy u místa spolujezdce, a opatrně zavřela dveře, aby nevzbudila svou dcerku Grace. Chtěla stihnout vybalit kufr a promluvit si s rodiči ještě předtím, než se její dcera probudí a bude chtít prozkoumat okolí. O tom, že přijede, neměli rodiče ani tušení, a bude jim muset vysvětlit, že se nezdrží dlouho.

Už byla skoro u červených dveří domku, když uslyšela po své pravici dusot kroků. Pak, dřív než si uvědomila, co se děje, se na její kufr vrhla béžová chlupatá koule s obrovskými zuby a začala za něj tahat.

„Co to děláš?“ vykřikla Paige na zlatého retrívra. Ten ale zatáhl za červené ramínko její podprsenky, které z nějakého důvodu čouhalo ze zavřeného kufru, a málem srazil Paige na zem. „Nech toho!“ Použila hlas přísné matky, ten, který vždycky zabral na Grace, když zlobila, a trhla kufrem k sobě. Přitom klopýtla a couvla k autu. Jenže pes ramínko pevně držel, hnědé oči se mu leskly hravou radostí a vrtěl hlavou ze strany na stranu, odhodlaný pokračovat ve hře. Byl malý, chundelatý a roztomilý jako plyšáček, navzdory své síle – v jakékoli jiné situaci by si Paige klekla a pohladila ho. Teď ale byla unavená a to štěně trhalo její oblíbenou hedvábnou podprsenku. Jedinou, ke které měla ladící kalhotky – ne že by tu soupravu někdo kromě ní někdy viděl. V tu chvíli vzhlédla a na chodníku vedle sebe uviděla stát nějakého muže.

Mohlo mu být kolem pětatřiceti, byl vysoký, asi sto osmdesát centimetrů, měl tmavě hnědé vlasy a oči, které jí připomínaly průzračné modré jezero za horkého letního dne těsně předtím, než se ponoříte do vody. Ruce skrýval v kapsách vybledlých džínů, kolem silného opáleného zápěstí měl namotané vodítko a svalnatý hrudník mu obepínalo černé tričko s nápisem JEN KLID. Paige ignorovala uznalé zachvění v podbřišku, tak jako tak se rychle změnilo v bouřlivý záchvat vzteku, když si uvědomila, že ten chlap se směje – ne, on se chechtal tak, že se mu otřásalo celé tělo, zjevně se dobře bavil na její účet.

„Co je vám tady k smíchu? Pojďte si pro to své psisko!“ Vtom pes ještě jednou nadšeně zatáhl za ramínko. Kufřík se prudce otevřel a její věci – velmi intimní povahy – se rozlétly po štěrkové příjezdové cestě a květinových záhonech. Paige zaťala pěsti a zařvala. Do begonií její matky dopadla dvoje tanga a další kalhotky v zářivých barvách povlávaly na levandulích. Jedna krajková černá podprsenka se zachytila na zpětném zrcátku jejího auta, další dvě dopadly na čelní sklo a sklouzly kdo ví kam. Kniha, kterou se posledních šest měsíců snažila číst, Kouzlo, jak dosáhnout velkého úspěchu, ležela otevřená vedle mámina stojanu na holínky a Paige si podrážděně uvědomila, že ani neví, na kterou stránku dočetla. A aby toho nebylo málo, její make-up, kartáč na vlasy, toaletní potřeby a léky teď ležely rozházené jako barevné skvrny na oblázcích cesty. Čiperný mladý pes s její červenou podprsenkou utekl, dohopsal ke svému majiteli a upustil ten kousek hedvábí jako trofej vedle jeho turistických bot. Rychle zamrkala.

„Moc se omlouvám.“ Muž se na Paige úchvatně usmál, pak se sehnul a podprsenku zvedl. Pes se nadšeně zatočil na místě a málem se překulil, jak s napětím čekal, kam ji jeho páníček hodí. Tomu ale místo toho pobaveně zablesklo v očích a připnul psovi vodítko k obojku, aby mohli odejít. „Tohle je nejspíš vaše, že?“ zeptal se a zvedl podprsenku výše. Usmál se od ucha k uchu, takže se mu pod svůdnými ostrými lícními kostmi udělaly ďolíčky. Mluvil s přízvukem člověka pocházejícího odněkud z jihu a připomněl Paige všechno, co právě musela opustit.

„Těžko to může patřit někomu jinému,“ zasyčela Paige popuzeně, vytrhla mu podprsenku z konečků prstů a nacpala si ji do zadní kapsy kalhot. Pes radostně funěl, snažil se na ni vyskočit a zadrhával jí drápky o elegantní černé kalhoty. „Mohl byste si, prosím, konečně odvést to své zvíře?“ zopakovala, sehnula se a odstrčila psa, který se jí přitom pokusil olíznout obličej. Zvedla jednu ze svých rtěnek a pár malých sponek do vlasů, a když sbírala další, vzhlédla. Muž od ní odtáhl svého nezvedeného mazlíčka, ale nepřestával se smát jeho skopičinám. Byl naprosto v pohodě a uvolněný, na rozdíl od Paige, kterou už stresem a podrážděním píchalo ve ztuhlých ramenou a za krkem.

„Omlouvám se, je to dotěrné štěně. Přestaň, Macku! Nech toho a sedni. Mám pro tebe něco k snědku.“ Napomenul ho drsným hlasem, ale působil spíš pobaveně než rozhněvaně, a pes dál napínal vodítko. „Na povely moc nereaguje. Rád bych si myslel, že je to proto, že je odpoledne a on je unavený, ale mám ho už sedm týdnů a uvědomil jsem si, že se chová pořád stejně, bez ohledu na to, kolik je hodin. Moc neposlouchá – naše chyba. Myslím, že možná nejsme při jeho výchově dost důslední,“ přiznal.

My? zarazila se Paige a v duchu se pokárala za to, že ji to slovo zamrzelo tak, až jí naskočila husí kůže v zátylku.

„Pomůžu vám.“ Muž se sehnul, jednou rukou sebral kartáč na vlasy a druhou přidržoval rozjíveného psa.

„Zvládnu to sama,“ odsekla Paige, když zvedl kufr, položil ho na kapotu auta, hodil do něj kartáč a pak sebral dvě podprsenky, jednu černou a druhou v barvě půlnoční modři, které se válely vedle přední pneumatiky. Když je ten cizí chlap bez okolků opatrně zastrčil do kufru, cítila, že jí hoří tváře. „Vážně nepotřebuju, abyste mi pomáhal,“ naléhala, když popadl podprsenku visící na zpětném zrcátku. Zaznamenala, že jeho pohled se přitom zaměřil na zadní sedadlo, kde dosud spala Grace.

Pak se zase otočil k Paige, teď zjevně ještě zvědavější. „Znáte Dougallovy?“ Řekl to jakoby nezúčastněně, ale v jeho modrých očích zahlédla jiskřičku zájmu.

„Jsou to moji rodiče. Vyrostla jsem tady,“ odpověděla Paige, protože to bylo jednodušší než se ohradit, že mu do toho nic není.

Pomalu přikývl, nejspíš očekával, že Paige bude sdílnější. „Jsou to dobří lidé. Nemáte moc silný přízvuk.“ Zastrčil si ruce do kapes a nevšímal si psa, který mu teď tahal za tkaničky od bot. „Jsem Johnny Becker. Pracuju v Apple Cross Inn se svým bratrem Daveym, to je moje dvojče. Poslední tři roky žiju v Locktonu a jsem si zcela jistý, že jsme se ještě nikdy nepotkali…“ Sevřel rty a pomalu a důkladně jí přejížděl pohledem po tváři, čímž způsobil, že se zachvěla po celém těle. To nebyla vítaná reakce. „Protože to bych si vás určitě pamatoval. Jak se jmenujete?“

„Paige.“ Odkašlala si, překvapená tím, že mu to bez okolků prozradila. Dlouhodobý pobyt v Londýně ji naučil být poněkud podezřívavější. Čím to je, že je tak zmatená? Tím náporem čerstvého vzduchu z hor? „Už nějakou… dobu jsem nebyla doma.“ Popravdě řečeno od té chvíle, co odsud před šesti lety utekla.

Přikývl a Paige zpozorněla, protože něco v tom pomalém, lenivém pohybu v ní vyvolalo stovky různých vzpomínek, které se snažila celý poslední rok vytěsnit. „Zůstanete tu dlouho?“

Paige zavrtěla hlavou. „Ne déle než týden.“ Neschopenku kvůli stresu měla sice na čtyři týdny, ale byla odhodlaná vrátit se do práce dřív.

„Škoda.“ Na rtech se mu mihl úsměv, pomalu přešel na druhou stranu příjezdové cesty a zvedl lahvičku s jejími léky, která se zakutálela ke kameni. Když si přečetl etiketu, jeho úsměv se vytratil, a poprvé od chvíle, co se potkali, svraštil čelo. „To je vaše?“ zeptal se, podal jí lékovku a zatáhl za vodítko, protože pes zmerčil Paigin nejlepší štětec na make-up. „Tohle jsem bral taky,“ dodal tiše, zvedl štětec a hodil jí ho do kufříku. „Proti nespavosti a stresu. Kdybyste si potřebovala během pobytu tady s někým promluvit…“

Paige se začervenala, popadla lahvičku s léky a zastrčila si ji do zadní kapsy. „Díky za pomoc, ale jsem si docela jistá, že zbytek zvládnu sama.“ Shlédla dolů na mladého psa, který teď očichával Johnnyho boty, funěl a vyplazoval malý růžový jazýček. „Nenapadlo vás ho vycvičit?“

Znovu se pousmál, ale tentokrát mu úsměv nedospěl až do očí. „Zkoušel jsem to, věřte nebo ne, ale nevyšlo to… Ten pes není jen můj – s bratrem se dělíme o povinnosti a já mám na starost výcvik psa. Tahle jeho rošťárna přišla v pravý čas, připomněla mi, že s ním musím konečně něco udělat.“ Protáhl tvář a pak se sklonil a opatrně tu chundelatou kuličku zvedl. Pes si odfrkl a přitiskl čumák Johnnymu k hrudi, nohama kopal sem a tam, obraz čiré roztomilosti. „Davey si vzal do hlavy, že jeho posláním je dát mi něco, co budu nucený brát vážně. A tak pořídil psa z útulku, o kterého se máme společně starat. Tvrdí, že to dělá proto, aby můj život dostal nějaký smysl,“ svěřil se a mrkl na ni. „Jen počkejte, až se s ním seznámíte.“ Znovu se usmál, pak se otočil, zamával jí, seběhl zpátky na chodník a vydal se směrem k hlavní ulici.

Paige ho chvíli zachmuřeně pozorovala. Jeho pohyby jí byly tak povědomé, ten jeho uvolněný postoj, jímž jako by světu naznačoval, aby mu všichni dali pokoj, a z nějž se jí ježily vlasy. Ale v podbřišku cítila jiskřičku zájmu, kterou se snažila ignorovat, protože nehledala žádnou romantiku a nepřála si, aby ji okouzlil nějaký cizí člověk, to zažila už jednou před šesti lety, a jen se podívejte, jak to dopadlo. Hrdlo se jí bolestivě sevřelo zármutkem. Zamračila se. Zaťala ruce v pěst, ignorovala únavu celého těla až do morku kostí, a zhluboka se nadechla. Byla připravená postavit se tváří v tvář rodičům a všem vzpomínkám, které na ni v Kindness Cottage čekaly.

Druhá kapitola

Cora Dougallová stála na prahu Kindness Cottage téměř třiatřicet vteřin s pusou otevřenou dokořán, pak radostně vykřikla a pevně Paige objala. Voněla po čokoládovém dortu. „Paige, už je to tak dlouho.“ Paige své rodiče pořádně neviděla od té doby, co před rokem přijeli do Londýna na pohřeb jejího manžela Carla – její chyba, to ona se od nich pořád držela dál. V matčině objetí jí bylo moc příjemně, ale rychle se z něj vyprostila, dřív než se rozbrečí.

„Nečekali jsme tě. Hrozně jsi zhubla, děvče, vypadá to, že tě budu muset vykrmit.“ Máma byla pěkně buclatá, měla světle hnědé vlasy, zelené oči a úsměv, který byl tak vřelý, že by zahřál celou vesnici. Paige postavila malý – nyní už dobře zavřený – kufr na podlahu a máma jí nahlédla přes rameno k autu. Vypadala starší, vrásky v obličeji se jí prohloubily, ale tváře měla stále růžové a vypadala dobře. „Přijela s tebou i má vnučka?“

„Spí. Myslela jsem, že nejdřív vyložím auto a až pak ji vzbudíme.“ Paige si prohlížela známou květinovou tapetu v hale a lesklou tmavou dřevěnou podlahu a vzpomněla si, jak jí Carl, když ho přivedla domů hned po jejich seznámení, řekl, že to tam vypadá hrozně staromódně. „Můžeme tu zůstat? Jen na týden,“ dodala rychle, když se máma celá rozzářila. „Musím se brzo vrátit do práce,“ zalhala. „Víš, jak máme v létě rušno, všechny ty akce.“

„Jsem ráda, že jste tady, a můžete tu zůstat, jak dlouho budeš chtít.“ Mámě se v očích zaleskly slzy radosti. Než jí v tom Paige stihla zabránit, zvedla její kufr a odnesla ho do haly.

„Táta pracuje, vrátí se později. Bude z vás dvou stejně nadšený jako já. Pojď si vybalit. Ty budeš bydlet ve svém starém pokoji a Grace v pokoji pro hosty, v obou je uklizeno a ustláno.“ Rychle se rozběhla k autu, zastavila se u zadního okénka a podívala se skrz sklo. „To dítě tak vyrostlo.“ Řekla to bez výčitek, ale Paige přesto zaslechla v jejím hlase bolest. Zastyděla se.

„Grace je hodná holka,“ řekla tiše. „Bude ráda, až vás uvidí.“ Paige přešla po příjezdové cestě, otevřela zavazadlový prostor a rychle popadla pár větších kufrů, dřív než se k nim dostane máma. Pak je vlekla k domu a její svaly protestovaly, jako by je měsíce nepoužívala.

„To je na týden spousta zavazadel, děvče,“ poznamenala Cora, vzala pár zbývajících malých tašek a následovala svou dceru.

„Kupuju dům, minulý týden jsem se do něj měla nastěhovat, ale stávající majitelé to odložili.“ Už počtvrté během čtyř týdnů. „V domě, kde jsme bydlely v nájmu, jsem už dala výpověď. Dnes ráno jsme se vystěhovaly a většina našich věcí je uložená ve skladu.“

Máma naklonila hlavu. „Je v tom nějaký háček?“

„Ne…“ uklidňovala ji honem Paige. „Všechno by to mělo proběhnout příští týden. Bylo mi řečeno, že dům číslo čtyřicet dva je už prázdný. Pan a paní Eastonovi se chystají přestěhovat do Dubaje a před odjezdem pojedou navštívit své rodiče, takže se můžeme nastěhovat, jakmile dořešíme formality.“ Promnula si čelo, snažila se tak potlačit bolest, která ji bodala ve spáncích. Byla to jen další věc z mnoha, které jí dělaly starosti a se kterými se musela vypořádat. „Všechno dobře dopadne,“ prohlásila a snažila se přesvědčit hlavně sama sebe.

„Vždyť ty jsi vždycky měla všechno pevně v rukou,“ zasmála se Cora, odložila tašky na chodbu a otočila se zpět k autu. „Mám teď vzbudit tu malou?“

Paige mlčela a až po chvíli přikývla. „Jasně. Bude ráda, že tě vidí. Vždycky ji potěší, když jí zavoláš přes FaceTime.“ Sledovala matku, jak radostí téměř poskakuje směrem k autu. Pak se opřela ramenem o zárubeň hlavních dveří, aby měla na chvíli oporu. Vyklidit pronajatý dům jí včera zabralo celý den. S Grace přespaly poslední noc na matracích na zemi a pak je čekala dlouhá cesta z Londýna až sem. Zakručelo jí v břiše, což jí připomnělo, že téměř čtyřiadvacet hodin nejedla. Prostě neměla na nic chuť. Jídlo se pro ni stalo pouhou životní nutností, protože bez něj by prostě umřela.

Paige vešla do domu a zabočila rovnou do obývacího pokoje. Od jejího odchodu se to tu moc nezměnilo. Když dovnitř proniklo okny orámovanými těžkými závěsy s růžovým vzorem sluneční světlo, tmavé podlahy se jen leskly. Proti krbu stály dvě pohovky Chesterfield a Paige vzpomínala, jak si tu v zimě opékala marshmallows. Napravo bylo umístěné oblíbené kožené křeslo jejího otce, které vypadalo zase o trochu víc ošuntěle a opotřebovaně. Vedle něj se tyčila dubová knihovna plná jeho cenných knih. Přešla ke krbové římse a zblízka si prohlížela fotografie v rámečcích. Na jedné z nich pózoval její bratr Matt a zářivě se usmíval – měl na sobě černý plášť a slavnostní pokrývku hlavy a mával ve vzduchu diplomem, právě udělal doktorát. Za ním Paige rozpoznala budovu jedné z vysokých škol v Cambridge. Věděla, že na ní teď přednáší. Vedle něj byla fotografie její sestry Rachel oblečené v soudcovském taláru – s napjatým výrazem se mračila do fotoaparátu. Byla tam i stará fotografie Paige, obklopené knihami v Book Barn, a další, v malém stříbrném rámečku, na které byla s Carlem. V náručí držela Grace. Ta fotka byla pořízena v den, kdy odcházela po porodu z nemocnice a Carl ji přišel vyzvednout, ale opozdil se. Měl k tomu prý důvod – teď si honem nevzpomněla jaký – vždycky měl nějaký důvod. Dosud si ale pamatovala to zdrcující zklamání, když se v porodnici neustále dívala na hodinky a zoufale se snažila uklidnit plačící novorozeně.

„Mami!“ zavýskla Grace a na chodbě se rozlehl dupot jejích kroků. Paige nasadila úsměv a otočila se právě včas, aby viděla, jak její matka a dcera vstupují do obývacího pokoje. „Mám hlad,“ oznámila Grace. Doběhla k Paige a objala jí nohy, kudrlinky jí přitom poskakovaly kolem ramen.

„Ty máš pořád hlad,“ poškádlila ji Paige a pohladila ji po hlavě. Pořád žasla, po kom zdědila ty husté světlé kudrny. Ona sama měla vlasy dlouhé po ramena a zrzavohnědé, bez jediné vlny. Grace byla krásná, její světle modré oči měly stejnou barvu, jako měl Carl. Byla hodné dítě, od šesti týdnů spala celou noc. Neprotestovala, když měla jít k paní na hlídání, a snědla všechno, co jí dali na talíř. Byla to jediná věc v životě, která se Paige podařila. Zvedla dceru do náruče, pevně ji objala a pak ji zase postavila na podlahu. „Pojďme si dát oběd,“ zamumlala. „Asi budu muset skočit pro něco do obchodu, neměla jsem doma moc jídla, které bych mohla vzít s sebou.“

„Není třeba, děvče. Mám těstoviny a dort. To jsi měla vždycky nejradši.“ Grace se chytla Cory za ruku, ta se usmála a odvedla vnučku do kuchyně. Paige se za nimi chvíli dívala, jak odcházejí, pak vrhla poslední pohled na krbovou římsu a vydala se za nimi.

O hodinu později ležela Paige na posteli a poslouchala, jak si její dcera dole maluje s babičkou. Máma trvala na tom, aby si Paige šla lehnout, a ta neochotně slíbila, že si krátce zdřímne, protože věděla, že o Grace bude dobře postaráno a nebude se nudit. Než Cora odešla do důchodu a začala prodávat ve vánočním obchodě v Locktonu, pracovala roky jako učitelka. Měla výtvarný talent, takže dům byl plný všeho, co si jen člověk může přát na výrobu koláží, kreslení, pletení, malování, v podstatě pro jakýkoli druh tvoření. Když to Grace uviděla, radostně zavýskla. Paige si promnula čelo, kéž by měla kouzelnou hůlku, která by ji zbavila té neutuchající bolesti hlavy. Kdyby byla v Londýně, ještě by byla v práci a jedním okem by sledovala hodinky, aby nepřišla pozdě pro Grace, kterou vyzvedávala pravidelně v šest hodin. Teď neměla co dělat a to jí připadalo divné.

Byla ospalá, a tak se zabořila do měkké matrace a polštářů a zhluboka se nadechla. Ložní prádlo vonělo horským vzduchem s nádechem divoké levandule, což byl výsledek jakési alchymie praní, kterou si nikdy neosvojila. Tím směrem zabloudila její mysl, když se nutila uvolnit a zapomenout na seznam svých nespočetných úkolů. Jenže pak se ozvaly starosti spojené s prodejem domu, zaměstnáním a myšlenky na to, jak selhala ve všem, co se týkalo Carla, a tím stresem se jí rozbušila krev v uších, takže otevřela oči a posadila se. Vzpomněla si, že si nevzala prášky, a tak sáhla do kufru, spolkla dvě tabletky a zapila je vodou, kterou si přinesla z kuchyně. Pak vstala a přešla do prostoru mezi manželskou postelí se stříbrnými sloupky a velkou borovicovou skříní. Zavazadla dosud ležela vedle ní, protože je nevybalila. V Locktonu však nezůstane tak dlouho, aby to stálo za to.

Uslyšela bouchnutí vchodových dveří a hlas svého táty, a tak přes velkou únavu sešla do haly. Cítila vzrušení, ale zároveň byla i podivně znepokojená.

„Paige!“ zvolal Marcus Dougall, když seběhla ze schodů. Byl to kulatý muž s veselým úsměvem – policista, který sloužil v Locktonu a okolí téměř třicet let. Měl na sobě uniformu, jelikož se zrovna vrátil z práce. Klečel na zemi, objímal Grace a ta scéna působila jako ztělesnění radosti a překvapení. „Babička mi zavolala, že jste přijely, a já se hrozně těšil, až se vrátím domů. Nečekali jsme vás.“ Odtáhl se, aby si mohl vnučku důkladně prohlédnout. „Ty jsi ale vyrostla.“ Grace se zasmála a objala ho baculatými ručkami kolem ramen. Paige si přála, aby i jí byly zase tři roky. Táta vzhlédl a jejich pohledy se setkaly – smál se od ucha k uchu. Vypadal mnohem starší, než když ho viděla naposledy. Znovu se tak zastyděla, až se jí sevřel žaludek. „Ach, děvče, ty jsi jako obrázek.“ Vstal, zvedl Grace, přistoupil k Paige a objal ji. Voněl po horách a koblihách – Cora mu nejspíš dala s sebou do práce krabičku s jeho oblíbenými dobrotami. „Ale jsi moc hubená. Ještě že má máma přímo geniální dar každého vykrmit.“ Zadíval se jí do tváře, jeho rysy zněžněly a Paige pochopila, že si všiml, jak moc je unavená. Vždycky v ní dokázal číst. Když vyrůstala, byl to jediný člověk, kterému se svěřovala. Jenže když pak utekla a vzala si Carla, to spojení mezi nimi se přerušilo a Paige občas mívala pocit, že nemá vůbec nikoho, s kým by si mohla otevřeně promluvit.

„Jsem v pohodě,“ zalhala.

„Jasně,“ zamračil se a ona se objala rukama kolem těla, nesvá z jeho zkoumavého pohledu. „Ale dovolená by ti neuškodila. Máma říká, že jsi jí nedovolila odnést ti kufry do pokojů a trvala jsi na tom, že po obědě umyješ nádobí.“ Zavrtěl hlavou. „Odjakživa jsi byla hrozně samostatná, děvče. Doufám, že teď, když jsi tady, nám dovolíš, abychom se o tebe chvíli starali my dva. Rád tě zas vidím.“ Otočil se zpět ke Grace a pocuchal jí kudrlinky. „Přivezla sis nějaké knížky? Když byla máma malá holčička, v jednom kuse něco četla – jsi taky knihomol?“

„Jo, jsem mol!“ Grace radostně zavýskla a Marcus ji pošimral na bříšku. „Přečteš mi pohádku, prosím?“

„Miluje knížky,“ řekla Paige tiše. „Přivezla jsem všechny její oblíbené.“

„Bezva.“ Táta odnesl Grace do kuchyně, odkud se dveřmi linula vůně dušeného kuřecího, které máma připravovala, a Paige šla za nimi. „Tak to mám příštích pár hodin co dělat,“ poznamenal táta s úsměvem. Grace se zase zachichotala, opřela si hlavu o jeho rameno a Paige ucítila zvláštní nával vděčnosti smíšený s pocitem viny. Kdy se její dcera naposledy takhle uvolnila v jejím náručí? Paige byla pořád dost zaneprázdněná, protože se snažila zastat spoustu práce.

„Co kdybychom se šli projít, až malá usne? Už je to věčnost, co jsme se neviděli.“ Táta se na ni zadíval s až přílišným pochopením.

„Ještě si musím vybalit,“ odkašlala si Paige. Na procházku s ním půjde až zítra, to už snad nebude hrozit, že z ní bude slzavé údolí.

Táta se usmál. „S tím ti s mámou pomůžeme – a až se najíme, můžeme vyrazit. Ty naše procházky mi chyběly. Teď už o tvém životě skoro nic nevím.“

Paige se taky usmála a šla za ním do jídelny. Na tu procházku spolu sice půjdou, ale předem věděla, že se mu s ničím nesvěří. V poslední době si nechávala svá tajemství pro sebe.

Když později skutečně vyrazili, slunce stálo ještě vysoko na obloze. Paige následovala tátu dřevěnou brankou na konci zahrady Kindness Cottage na bujné rozlehlé vřesoviště, které se rozkládalo až k pásmu hor lemujících město. Na chvíli se zastavila, aby se pokochala tím výhledem, a zhluboka se nadechla.

„To člověka vždycky dostane, že jo?“ zamumlal táta, zastavil se a chvíli ji pozoroval. „Pokaždé když odjedu z Locktonu, o to víc si užívám návrat. Máš růžové tváře, to musí být tím vzduchem.“ Přimhouřil oči. „Už nejsi tak bledá, zato pořád moc hubená. K večeři jsi skoro nic nesnědla.“

„Neměla jsem hlad. Najedla jsem se dost cestou,“ zalhala Paige a málem poskočila leknutím, když se jí něco otřelo o nohu. „To je Braveheart.“ Statečné srdce. Usmála se, klekla si a pošimrala obrovského černého kocoura pod bradou, zatímco on ji švihal huňatým ocasem do lýtek a vrněl jako sekačka na trávu. „Skoro jsem zapomněla, že tu jsi taky,“ zamumlala. „Pamatuješ si mě, chlapče? Už je to spousta let.“ Kocourovi bylo skoro patnáct, ale srst měl dosud lesklou a vypadal na to, že má stále obrovskou chuť k jídlu. Braveheart ji ještě jednou šťouchl do nohy a pak se rozběhl zpátky do zahrady, nejspíš hledat něco k snědku.

„Pamatuješ si na dobu, kdy jsme si ho pořídili?“ zeptal se táta s rozzářenou tváří. „Bylo ti asi patnáct a půjčila sis tehdy z Book Barn všechny knihy o kočkách, které tam měli. Odjakživa jsi ležela v knížkách. Aileen Dalhousieová říkala, že jsi rozená knihovnice. Vím, že sis to nějakou dobu taky myslela.“ Paige se rozhořely tváře a táta zakašlal. Tohle bylo ožehavé téma. Když utekla a vdala se za Carla, nechala za sebou spoustu snů – svých i Aileeniných, což byla stará knihovnice a její mentorka. Paige zklamala spoustu lidí. Pocit viny byl stále překvapivě čerstvý. Když Aileen před rokem zemřela, Paige to hodně zasáhlo – a v té nešťastné chvíli dumala nad tím, co mohlo být, ale pak se přinutila na to nemyslet. „Pořád hodně čteš?“

Změna tématu byla pro Paige úlevou. Znovu přidala do kroku a zírala do země, aby jí táta neviděl do obličeje. Pěšinka byla hrbolatá, ale tráva hezky zelená a mezi jejími řídkými trsy rašily krásné divoké květiny. „Moc ne, nemám čas.“ Před šesti měsíci si koupila knihu Kouzlo, jak dosáhnout velkého úspěchu, ale dosud se nedostala dál než k prvním kapitolám. „A co ty?“ Knihy byly bezpečné téma a táta o nich dokázal rozprávět celé hodiny. Když Paige ještě žila doma, často si o nich dlouze povídali.

„Pořád čekám, až Charlie Adaire napíše novou knihu.“ Zmíněný autor se proslavil řadou detektivních románů, jejichž hlavní hrdinkou byla mrzutá majitelka obchodu, která zároveň působila jako soukromé očko. Byla temperamentní, inteligentní, neústupná a vždycky dokázala dopadnout vraha, bez ohledu na to, jak moc byl lstivý nebo vychytralý. Tátu s těmi detektivkami seznámila Aileen a on si je velmi oblíbil, a tak mu Paige předloni sehnala k Vánocům několik Adairových starších románů. „Máma mi v knihovně v Morridonu vypůjčila podobné knížky od jiného spisovatele, ale…“ protáhl tvář, „nedokázal jsem se do nich začíst. Pověz mi o své práci.“

„Práce je skvělá.“ Paige při té lži zrudly tváře. „Mám toho hodně – víš, jak to chodí. Co je nového v Locktonu, nemá Morag Dooleyová nějaké nové drby?“ musela znovu změnit téma, protože už si tátovi málem vylila srdce. Přepadla ji velká touha se vším se mu svěřit, mluvit o Carlovi, o tom, jak moc chce napravit všechno, v čem selhala. Ale nechtěla se jí podvolit.

Marcus se na chvíli odmlčel, a když se mu Paige nenápadně podívala do tváře, vyčetla mu z ní zklamání. „Ale, nic moc. Pořídila si kočku, Zoru, a každé návštěvě vykládá jen o ní. Myslím, že než se Zory ujala, byla Morag osamělá. Měla bys za ní zajít na poštu – ale připrav se na to, že tě bude v podstatě vyslýchat, jen aby měla nejnovější klepy, které by pak mohla roznést po vesnici.“

Paige se zasmála, protože už teď jí bylo jasné, že se k cihlové budově pošty ani nepřiblíží.

„Máma říkala, že jsi ještě nekoupila ten dům.“

Paige pokrčila rameny. „Koupím ho už brzo. Jakmile bude vše vyřízené, vrátím se do Londýna. Právník mi říkal, že by to mohlo být tak do týdne.“ Ztuhla jí ramena. Prodej se táhl už měsíce a Paige měla podezření, že ji její právník vodí za nos.

„A… jak se vyrovnáváš s tím, co se stalo s Carlem?“ zeptal se táta. Paige si otřela dlaně o kalhoty a byla čím dál unavenější.

„No… víš, tyhle věci chtějí čas.“ Donutila se vesele usmát. „Nevrátíme se domů? Grace se musí vykoupat.“

„Jasně,“ otočil se táta. „Tak pojďme,“ ohlédl se zpět na hory. „Zítra se můžeme jít zase projít, ještě bych se tě chtěl zeptat na spoustu věcí.“ Jejich pohledy se setkaly. V očích se mu zračilo znepokojení a Paige polkla. Na okamžik si přála, aby se dokázala poddat vlně emocí, které ji pálily v krku. Věděla, že kdyby to udělala, možná by se už nedokázala ovládnout…

Třetí kapitola

Johnny Becker krájel okurku ve velké kuchyni hostince Apple Cross Inn. Ten jednoduchý pravidelný pohyb ho uklidňoval. Přejel pohledem po kovových pracovních deskách, na kterých se válely špinavé hrnce a pánve, čerstvé bylinky a další potřeby. Lesklé stříbrné skříňky nad nimi zůstaly otevřené od chvíle, kdy připravoval suroviny. Když Johnny pracoval jako šéfkuchař v jedné z nejlepších restaurací v New Yorku, všechny povrchy se leskly jako zrcadlo – a pokud někdo nechal na podlaze byť jen snítku rozmarýnu, vysloužil si dvacetiminutovou přednášku. Dbal na bezvadně čistou kuchyň, a tak jeho tým pracoval většinu směny ve stresu a napětí. Navzdory tomu měl pověst inspirativního, i když poněkud nervního člověka. Tato slova by měl nejspíš vytesaná jako epitaf, kdyby ovšem nemusel opustit slibnou kariéru, kterou si budoval od dvaceti let, jelikož se zhroutil a málem zemřel na infarkt způsobený stresem a vadnou srdeční chlopní. Teď už se cítil dobře, ale každý den ho pronásledovalo vědomí, jak je jeho zdraví křehké a že může kdykoli umřít.

Pak si připomněl, že ty dny jsou už dávno pryč, a sevřel se mu žaludek. V myšlenkách se zatoulal k té nazrzlé krásce, kterou téměř před týdnem potkal na příjezdové cestě k Dougallovým, a vzpomněl si na tu téměř instinktivní přitažlivost, kterou pocítil. Jenže si vybavil i lahvičku s pilulkami, která se jí vysypala z kufru – drsná připomínka života, který kdysi vedl, a varování, aby žil dál jako teď a nic na tom neměnil.

„Co je dnešní specialita?“ vytrhla ho z myšlenek Matilda Tomeová, která v hostinci občas vypomáhala. Vešla tanečním krokem do kuchyně a smyslně na něj mrkla. Bylo jí něco málo přes třicet a měla kudrnaté zrzavé vlasy svázané do copů, jež jí splývaly na záda.

„Krevetový koktejl. K tomu máme jako obvykle brambory pečené ve slupce, sendviče a studený nářez s nakládanou zeleninou a pečivem,“ odpověděl Johnny a vypočítával menu na prstech. Uvědomil si, jak je nenápadité. Před třemi lety by připravoval pokrmy jako sýrové gougères, kuličky z odpalovaného těsta, křepelky s karamelizovanou cibulí a lanýži nebo humří ravioly, ke kterým by se podávala sklenka nebo lahev některého z výborných vín ze sklepa jeho restaurace. Ten kontrast ho až donedávna nechával v klidu. Proč tak náhlá změna?

Matilda se usmála. „Samozřejmě, je středa, měla jsem to vědět – ve středu je vždycky krevetový koktejl.“ Znovu na něj drze mrkla.

Dveře vedoucí do bytu v patře se náhle rozlétly a do kuchyně vtrhlo Johnnyho dvojče. Davey Becker v ruce svíral bílou tenisku, která měla utržený kus svršku.

„Nezavřel jsi Macka do klece – to pak rozkouše všechno, k čemu se dostane.“ Davey měl stejně modré oči jako Johnny, ale šlachovitější, atletickou postavu. Měli stejnou mimiku tváře, takže Johnny okamžitě věděl, že jeho bratr je pěkně naštvaný.

„Byl jsem ho vyvenčit, vyřádil se venku a udělal bobek, takže když jsme se vrátili domů, nenapadlo mě ho zavřít. Navíc jsem se na něj byl párkrát podívat. Snažím se ho odnaučit do všeho kousat.“ Johnny si vzpomněl, kolik jeho bot teď má stopy po zubech, a protáhl tvář. „Nečekal jsem, že se probudí, a taky jsem nečekal, že tu budu takhle dlouho. Nerad ho zavírám.“ Podíval se na hodiny na zdi. „Promiň, dneska mi to tu trvalo déle, než jsem čekal.“ Popravdě řečeno nijak nespěchal.

Davey se zamračil a rozhlédl se po tom nepořádku. „Změnil jsi jídelní lístek?“

Matilda si odfrkla a pohrdavě se zasmála.

„Ne.“ Johnny se zadíval na zaneřáděnou pracovní plochu. Úklid mu nejspíš zabere víc času, než kolik trvala příprava jídel, ale to mu nevadilo, nepospíchal. Po obědě měl v plánu až do večera kreslit a pak jít ještě jednou s Mackem ven.

Davey si povzdechl. „No, tahle teniska není jediná věc, kterou dnes rozkousal,“ přísně stiskl rty. „Totálně zničil taky dva polštáře na pohovce. Všude je peří, tak to koukej uklidit.“ Zamával botou ve vzduchu jako zbraní. „Vím, že se snažíš vyhýbat stresu, Johne, ale je pořádný rozdíl mezi tím být uvolněný a ploužit se jako mrtvola – myslím, že jsi zašel příliš daleko špatným směrem. Pořád nemůžu pochopit, proč se ti nelíbil ten cvičák, na který jsme Macka zapsali…“

Johnny pokrčil rameny. „Protože tam byl výcvik moc tvrdý a přísný. Mack ho taky nesnášel, jen ho to zbytečně stresovalo. Zkoušel jsem nějaké návody, které jsem našel na YouTube.“

Davey se zamračil. „No, tak ty byly očividně k ničemu. Slíbil jsi, že si zajdeš promluvit s Agnes Stuartovou, když pojedu s Mackem na prohlídku u veterináře já, což jsem taky udělal. Před dvěma měsíci si pořídila psa ze stejného útulku – zhruba v tutéž dobu jako my. Slyšel jsem, že ten její už dokonce umí povely ‚sedni‘ a ‚popros‘.“ Davey se zamračil na svou zničenou tenisku.

„Dobře. Slibuju, že si s Agnes promluvím,“ souhlasil Johnny neochotně a vzpomněl si na trapas, který Mack způsobil na příjezdové cestě k Dougallovým. Na ten ohromný vztek, který se zračil Paige ve tváři, když utekl s její podprsenkou. A na to, jak moc ho ta záhadná žena přitahovala. „A to peří uklidím.“

„Díky,“ řekl Davey.

Matilda, která jejich rozhovor poslouchala, už mířila ke dveřím baru, ale náhle se otočila na patě. „Než zapomenu – před chvílí se tu zastavil Fergus McKenzie. Zmínil se, že zanedlouho bude naší oblastí projíždět Tony Silver z toho známého průvodce Nejlepší hospody. Každoročně ho aktualizují. Slyšel to od jednoho ze svých zákazníků v palírně whisky. Napadlo mě, že by vás to mohlo zajímat.“ Oslnivě se na oba usmála a zmizela.

Johnny dlouze vydechl. „Budu o tom přemýšlet.“

Opravdu se mu chce jít do toho rizika? Nejsou snad v pohodě i takhle? Zavrtěl hlavou, pak s bouchnutím otevřel myčku a začal do ní házet ten binec.