Neil Richards a Matthew Costello 

Malá noční vražda 

Vraždy v Mydworthu 

Originální název: Mydworth Mysteries – A Little Night Murder 

Vydáno u beTHRILLED, Bastei Lübbe AG, Köln 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln 

Translation © Tomáš Butala, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2638-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-2639-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

VRAŽDY V MYDWORTHU

Případ pro lorda a lady Mortimerovy 

Okouzlující dvojice vyšetřovatelů, neobvyklé zločiny, rychlá auta, elegantní šaty a kouřící revolvery – to jsou Vraždy v Mydworthu, nová série Matthewa Costella a Neila Richardse, autorů úspěšné britské série Vraždy v Cherringhamu. Sir Harry Mortimer, bývalý špion ve službách Jeho Veličenstva, pátrá spolu se svou překrásnou manželkou Kat, která se dokáže postavit každému padouchovi! Vraždy v Mydworthu jsou napínavou cestou v čase do Anglie dvacátých let – pro fanoušky seriálů Babylon Berlín, Panství Downton anebo Vražedných záhad slečny Fisherové.

HLAVNÍ POSTAVY 

Sir Harry Mortimer (32) se po delší době vrací zpátky do Anglie, do svého rodiště Mydworthu. Potomek bohatého šlechtického rodu bojoval za války jako pilot a poté deset let pracoval oficiálně v diplomacii, ve skutečnosti však působil v britské tajné službě. Při jedné misi v Káhiře se setkává s krásnou Američankou Kat Reillyovou, která rovněž pracuje pro svou vládu v utajení. Zamilují se do sebe a po bouřlivé romanci se vezmou. Nečekaný pár se rozhodne přesídlit do Anglie, usadit se a vést poklidnější život. Ale zatímco plány jsou jedna věc, realita je trochu jiná…

Kat Reillyová (32) pochází z jiného světa než její šlechtický manžel. Narodila se v New Yorku a vyrůstala ve skromných poměrech v Bronxu. Je však houževnatá, inteligentní a činorodá. Vybojuje si stipendium na univerzitě, za války pracuje jako zdravotní sestra na francouzských bojištích a později ji do svých služeb zláká americké ministerstvo zahraničí. Její břitký humor a moderní názory vnesou do ospalého Mydworthu čerstvý vítr. Ovšem na svou roli lady Mortimerové si musí teprve zvykat…

PROLOG 
Sussex, Anglie 1929 

Syd Buckman opatrněpřelezl chatrnýplot nastarou cestu do Arundelu a odložil plátěný pytel. Jeho uši si pomalu zvykaly na zvuky nočního lesa. Nahoře na vzdáleném kopci v temném lese zahoukala sova. Syd čekal na odpověď – a druhé zahoukání také přišlo, ze vzdálenosti několika set metrů. Z údolí se k němu nesla změť hlasů. Odsud nebyl Mydworth vidět, ale tuto zvukovou kulisu Syd dobře znal. Hostinec U Královského erbu právě zavíral. Měl pocit, že slyší i smích, a sám se také usmál.

Horda obvyklých návštěvníků, kterým se ještě vůbec nechce vrávorat domů k netrpělivým manželkám.

Tichý šelest na poli před ním jej přiměl k rychlé otočce. V bledém svitu srpku měsíce viděl vysoké obilí ztrácející se ve tmě. Liška? Ne, něco menšího.

Spokojený s tím, že je tady nahoře sám, zvedl pytel, hodil si ho přes rameno a vydal se vzhůru po cestě ke vzdálenému kopci a lesu.

Byla jedenáctá pryč a on nepočítal s tím, že by někoho potkal. Všechny hospody už zavřely. A dobří i ti méně dobří lidé Sussexu budou již brzy ležet v postelích, aby usnuli spánkem spravedlivých – nebo líných.

Dobří lidé Sussexu, napadlo ho. K těm on nepatřil, o tom nebylo sporu.

Ušklíbl se pro sebe a přehodil si pytel na druhé rameno. Těžký nebyl, jen neskladný.

Není snadné ukrýt pušku značky Lee-Enfield.

Otcův starý vojenský pytel nebyl dost dlouhý, aby se v něm skryla celá hlaveň, takže ze zašněrovaného konce vyčnívala. Ale za černé noci jako byla tato, si Syd mohl být jistý, že si nikdo čnějící hlavně nevšimne, pokud ponese pytel těsně u těla.

Nechtěl přece vyděsit nějakého starého páprdu po pár pintách na cestě k domovu. Anebo ještě hůř, zvědavého policistu, který chce dělat problémy.

Dnes v noci ne. Měl spoustu práce.

Za deset minut Syd dorazil ke známé zátočině, u níž začínaly Shreevovy pozemky. Zde byl plot vystřídán solidní zdí, která se táhla několik kilometrů, jak Syd věděl, nejdřív podél cesty, potom na sever okolo panského domu a z druhé strany zpět k tomuto místu.

Uzavírala přes čtyři sta hektarů lesa, luk, kopců a údolí, stáda hovězího dobytka a ovcí. A zvěře.

Zvěře, která tu volně běhala po stovkách.

Každé zvíře znamenalo hezkou sumičku, pokud člověk znal správného řezníka. A on toho správného znal.

Nemusel se starat o nic víc než o dodání zboží. Což on uměl, o tom žádná. Stejně jako jeho otec – a otcův otec před ním.

Řekl by, že Buckmanové křižovali těmito lesy již od časů Viléma Dobyvatele. Nebyl to náhodou on, kdo je vzal místním lidem a prohlásil je za královský revír?

Syd si odplivl na prašnou cestu. Potom pokračoval podél zdi až k místu, kde našel uvolněné cihly, které vydrolil asi před měsícem. Byly to ideální opory pro nohy, když člověk věděl, kde se nacházejí.

Bez nesnází na zeď vyšplhal.

V mžiku byl na druhé straně v mlhavé temnotě lesa.

Stáhl pytel z ramene, vybalil pušku a otočil ji hlavní k zemi.

„Je jedno, jak dobře víš, že není nabitá – zacházej s puškou vždycky tak, jako kdyby nabitá byla,“ vtloukal mu do hlavy otec, když byl ještě malý kluk. A bez ohledu na to, že byl otec mizerný ochlasta, co se týkalo pušek, věděl, o čem mluví.

Syd vnímal váhu zbraně. Měl rád důvěrně známý pach naolejovaného kovu a dřeva a také ohlazenou plochu pažby.

Sáhl do kapsy pro náboje. Byly to náboje se špičatou střelou v dlouhých mosazných nábojnicích. V rukou zkušeného střelce smrtící záležitost.

Odjistil zbraň, natáhl závěr, vložil do zásobníku pět nábojů, opatrně posunul závěr do původní polohy a zbraň zajistil. Všechno to proběhlo téměř neslyšně.

Zavěsil si vak na záda, napřímil se a s puškou v obou rukách se zvolna vydal hlouběji do temného lesa, v němž jeho kroky tlumila silná vrstva měkkého mechu.

Celé jeho tělo i všechny smysly se soustředily na pachy, zvuky a celkovou atmosféru živoucího lesa. Hledal známky přítomnosti zvěře – stopy kopýtek, trus, škrábance od parohů na kůře stromů.

Tyto okamžiky bývaly vždycky znovu vzrušující, nikdy si nepřipadal více naživu. Ani navzdory nebezpečí, že bude přistižen.

Nyní už nebylo cesty zpět. S nabitou puškou v ruce nemohl lhát o tom, co uprostřed noci dělá na cizím pozemku. Pro to existovalo jen jediné vysvětlení… pytláctví.

Syd se posadil na zem zády k prastarému dubu a pušku si položil do klína. Dech se mu zklidnil a on pozorně dbal na pohyb v lese.

Už před chvílí odhalil stádo jelenů a přes půl kilometru jej obloukem obcházel, aby se ocitl tady ve skrytu mezi stromy a nacházel se proti větru od své kořisti pasoucí se na palouku.

Čekal na ně. Věděl, že půjdou jeho směrem, protože přecházeli z mýtiny na mýtinu, aby se tam popásli a pak se prodrali podrostem zase o kus dál.

Netušili, že se krok za krokem blíží k lovci. A teď tu byli.

Skrze stromy dokázal rozeznat vůdčího jelena – hlavu s velkými parohy hrdě vztyčenou. Takto stál před svým stádem, aby ho pak pozvolna vedl blíž k Sydovi.

Za ním Syd viděl další, kteří měli hlavy skloněné k zemi a pásli se. Tu a tam nervózně zvedali hlavy, pokud zaslechli něco podezřelého, drželi se v těsném houfu a hleděli upřeně do lesa, než se zase vrátili k pastvě.

Syda neviděli, což se nemohlo změnit do chvíle, než se pohne.

Měřil si padesát metrů vzdálené stádo a vybíral si kořist.

Tamhle. Ten mladý jelen byl nádherné zvíře, silný, zdravý a přitom ne natolik vzrostlý, aby se nedal odnést.

Tento kus tady Syd už dvakrát třikrát viděl a vyhlédl si jej jako možnou kořist.

Jakkoliv by rád složil i toho velkého, věděl, že na jeho přesun z lesa by potřeboval několik mužů. Ale tento jelínek? Toho unese na ramenou sám.

Jako kdyby jej to zvíře slyšelo, zahledělo se důvěřivýma očima Sydovým směrem.

Pokaždé stejně velkolepý okamžik.

Syd zadržel dech – a mladý jelen se konečně podíval jinam. Potom popošel do středu mýtiny, stranou od ostatních a začal se znovu pást.

Výborně.

Syd zvolna odjistil pušku, pozvedl ji a zapřel těžkou pažbu do ramene.

Tváří se dotýkal teplého dřeva. Zase ucítil olej a díval se přes mířidla, v nichž se jelení hlava ocitla přesně uprostřed „V“.

Viděl, jak jelen opět zvedl hlavu, jako kdyby cítil, že přichází smrtící okamžik. Syd puškou sledoval jeho pohyb, neslyšně vydechl, položil prst na spoušť… a plynule ji stiskl.

Prásk! Rána zahřměla lesem neuvěřitelně hlasitě. Syd viděl, jak se mladý jelen hroutí do trávy na místě mrtvý – a ostatní zvířata v panice prchala mezi stromy.

Sklonil pušku a zase ji zajistil. Člověk nesmí nic uspěchat!

Potom našel vystřelenou patronu, schoval ji do kapsy a vstal. Záda a nohy měl po čekání bolestivě ztuhlé. Došel k jelenovi, který nehybně ležel na mýtině, a viděl, že zvířeti zasadil čistý průstřel hlavy. Bylo mrtvé dřív, než kleslo k zemi. Nádherná rána!

Odložil pytel na zem a vytáhl provaz a nůž. Toto byla ta nepříjemná část, když musel mrtvé zvíře pevně sešněrovat, aby jej mohl nést dlouhou cestu zpátky.

Výstřel musel být slyšet na míle daleko, a ačkoliv se na tak rozlehlých pozemcích dalo jen těžko poznat, odkud jediná rána vyšla, musel si počínat chytře.

Kdyby byl přistižen při činu, vyneslo by mu to jistě trest vězení. A toto riziko Syd nehodlal podstupovat.

Urazil asi půl kilometru, když tu za sebou v lese zaslechl nějaký zvuk. Jen prasknutí větvičky. Syd však věděl, že na zlomení větvičky na lesní zemi je zapotřebí určitá hmotnost, a současně si dobře uvědomoval, že jen nemnoho stvoření je na to dostatečně těžkých.

Jelen. Snad divoké prase. Nebo člověk.

Zastavil se a pomalu se otočil, pátral mezi temnými stromy po pohybu.

Mrtvé zvíře na ramenou jej tížilo. Musel pokračovat v cestě. Ať už slyšel cokoliv, nacházelo se to dost daleko od něj. Anebo se mu to jenom zdálo.

Jenže o pět minut později se za ním zase něco ozvalo.

Větvička, která se prohnula a praskla.

Tentokrát to bylo blíž.

Syd zůstal stát, napínal oči do tmy. Srdce se mu rozbušilo. Tohle se mu nelíbilo.

Sešel z cesty, přikrčil se a sunul se hustým podrostem tak tiše, jak dokázal. Potom se otočil a sledoval pěšinu.

Bohužel přišel mrak, takže nepomáhalo ani světlo měsíce.

Po zádech mu poprvé přeběhl mráz. Jeho myšlenky předbíhaly jedna druhou: něco… nebo někdo… mě sleduje. Něco mě pronásleduje. Ne. Číhá to na mě.

Olízl si rty, protože mu vyschlo v ústech. Musel odsud rychle zmizet, to bylo bez debat. Ale jelen byl těžký a zpomaloval ho.

Měl by ho tady prostě odhodit? Zakrýt ho listím a větvičkami?

Ale byl tak blízko u silnice. Nemohl být dál než pět minut cesty. A ty peníze opravdu potřeboval.

Vyčkával a v lese vládl klid. Jedinými zvuky bylo bušení jeho srdce a jeho dech, který zněl příliš hlasitě.

Přestaň, Syde! Přestaň blbnout. Tady venku nikdo není, sakra! Tady nikdy nikdo nebyl.

Takže si nadhodil skolený kus na ramenou a otočil se k poslednímu sprintu na okraj lesa.

Ovšem když se ohlédl, spatřil rychle se přibližující siluetu.

Blížila se tak rychle, že to vypadalo… jako duch. Děsivé stvoření noci. A než Syd vůbec mohl shodit jelena z ramemou, aby si uvolnil ruce k obraně, byla postava už jen metr od něj. Žádná postava, ale muž, který se rozmachoval velkým kusem dřeva. Nebo to bylo železo? Ta věc už svištěla vzduchem na Sydovu hlavu a on neměl čas ji zablokovat, než…

Křach! Něco v obličeji mu prasklo. Cítil krev a roztříštěné zuby, hlava mu odlétla dozadu a pak…

Temnota.

1 
Domácí štěstí 

Kat Reillyová stála u okna pokoje pro hosty v Dower House a dívala se, jak její manžel ve slunečním svitu sobotního rána něco vylepšuje na své staré motorce.

V pracovní kombinéze s vykasanými rukávy vůbec nevypadal jako ten Harry, jehož znala!

A zároveň vypadal naprosto spokojeně, jak tam dřepěl mezi rozmontovanými díly motorky. Pozorovala ho při práci. Tiše si hvízdal a umaštěnou rukou si přejel po čele, aby si odhrnul neposlušný pramen vlasů. Pocítila k tomuto Britovi, za nějž se provdala, příval docela nové lásky.

„Musíš chápat, Kat,“ říkal jí v Káhiře, „že jde o ty prosté věci.“ Těmito slovy se jí snažil vysvětlit, proč chce, aby se odstěhovali na panství náležící k Mydworth Manor, do říše jeho tety, lady Lavinie – ovšem do poněkud skromnějšího domu na kraji vesnice.

Skromnějšího! Ano, to bylo opravdu relativní. Čtyři ložnice a půl hektaru zahrady se v Bronxu, odkud pocházela, nepovažovalo za nic skromného. Tam se dva a půl metru čtverečního břečťanu před domem bralo jako zahrada.

Ale po několika týdnech života v tomto domě na venkově v Sussexu se Kat domnívala, že rozumí tomu, co měl Harry na mysli. A také to, jakého si vzala muže.

Harry přitom také měl rád velkoměsto, vzrušení a svou prestižní práci ve světě diplomatů.

Momentálně si však stejnou měrou cenil klidných časů a malých věcí, nedělních odpolední v zahradě, když usínal nad novinami, procházek, projížděk loďkou po řece, těch legračních kriketových zápasů místních mužstev a následných čajů o páté, večerů na terase podniku U Bílé růže dole u řeky, kde pili britský ale.

A světe div se, jí se to líbilo taky. Našla si dokonce zálibu ve vylepšování starého domu: nové závěsy, tapety a koberce. Ach ano a pomoc hospodyni Maggie při sestavování jídelníčku a při vaření – to druhé jen tehdy, když jí to bylo dovoleno, protože alespoň na určitou etiketu se dbát muselo.

Nákupy ve vesnici bývaly vždy zábavné, jak na ni lidi hleděli, když otevřela ústa a oni slyšeli Bronx v New Yorku. A pozoruhodně ji bavilo objevovat, jak to na takových anglických vesnicích chodí, kdo je kdo a co by se nemělo říkat nahlas.

Jak zjistila, platilo zde mnoho nepsaných pravidel.

Přesto tu byla jedna neradostná myšlenka, která se už nějakou dobu prodírala do popředí.

Otázky, na něž Kat zatím neměla odpověď.

Bylo tohle všechno? Bude takto vypadat její život?

Napořád?

Určitě přijdou děti, až naněobabudou připravení, ale… V pozadí se vznášela vtíravá otázka, která se dožadovala odpovědi. Jak je možné, že tak bezmezně miluje Harryho a současně se strachuje, že zde nebude dokonale šťastná? Nebude… spokojená?

Jako kdyby uměl číst myšlenky – a momentálně už měla pocit, že to skutečně umí –, vzhlédl Harry k oknu a zamával jí. Jeho nádherný úsměv byl tak otevřený a upřímný, až se za své myšlenky zastyděla.

Také mu zamávala a otevřela okno. „Jak jde práce od ruky, velký mechaniku?“ zeptala se.