U mě pořád dobrý

O filmech a taky trochu o životě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Veronika Bednářová / Jan Hřebejk

U mě pořád dobrý – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Doma je doma.

© Jan Hřebejk, Veronika Bednářová, 2026
Cover photo © Jan Malíř, 2026
Photos © Ivan Malý, 2026
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2026

ISBN tištěné verze 978-80-267-3428-4
ISBN e-knihy 978-80-267-3429-1 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)
ISBN e-knihy 978-80-267-3432-1 (1. zveřejnění, 2026) (epub)
ISBN e-knihy 978-80-267-3433-8 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

Úvodní slovo

Napoprvé jsem Janovu knihu přečetla bez dechu, na jeden zátah. Poté, co jsem se ujistila, že mě ve svém životopisu zmiňuje, jsem ji četla znovu, již pozorněji.

Ale bez legrace, potěšila mě ještě víc. A rozhodně nejen proto, že mě jak s Honzou, tak s novinářkou Veronikou Bednářovou spojuje přes tři dekády dlouhé kamarádství.

S Honzou jsme byli spolužáci na FAMU a posléze byl jedním z prvních mostů mezi mým tehdejším českým životem a soužitím s Milošem.

Honza nám tehdy poslal svůj čerstvě dokončený film Musíme si pomáhat a Milošovi se líbil tak, že když se poprvé potkali osobně, byl Miloš stejně rád, že poznává Honzu, jako tomu bylo opačně.

A já byla nesmírně ráda, že se stali přáteli, a v následujících letech jsme si užili spoustu skvělých a zábavných večerů v Americe i na Janově hausbótu v Praze.

Mimochodem, Honza držel oproti Milošovi jeden triumf, a to že točil se všemi třemi jeho manželkami!

Na knížce, kterou držíte v ruce, mě baví upřímnost, s níž Honza mluví o sobě i o své práci. Nejen o úspěších, jichž – často v tandemu s Petrem Jarchovským – dosáhl, ale i o náhodách či o svých slabostech. S vypravěčským umem, který je mu tak vlastní.

Až ji budete číst vy, doporučuji představit si Honzu v pruhovaném triku na terásce hausbótu, kde se svou rodinou žije. Jelikož výpověď o jeho životě je díky Veronice stejně autentická, jako by ji vyprávěl právě vám.

Martina Formanová

Předmluva

Přání, aby tato kniha vznikla, jsem měla už před 25 lety. Tehdy jsme se s Honzou neznali, studovala jsem v New Yorku a hrdě sledovala triumf jeho filmu Musíme si pomáhat u amerických diváků, který vzápětí tragicky přetnulo 11. září. Kromě toho, že málem dosáhl na Oscara, samotný název snímku, Divided We Fall, tenkrát v poničeném městě fungoval kongeniálně jako symbol naděje.

Po návratu do Česka jsme se s Honzou seznámili tak, že jsme spolu na festivalu ve Varech neúnavně hledali odpověď na otázku, jak vrátit našemu milovanému zmrzačenému New Yorku jeho energii a sílu. Když jsem své reportáže, psané pro týdeník Reflex, po čase shromáždila do knížky Má americká krása, Honza mi do ní napsal předmluvu, protože prý u mých textů cítil „blízkost pohledu“. Udělalo mi to radost.

Kdo ho zná, ví, že když mluví o režii, filmech, hercích, není k zastavení. V časopiseckých rozhovorech, kterých jste nejspíš četli desítky, svou práci analyzuje, hodnotí, někdy i obhajuje. Nedělá mu problém ozvat se veřejně na sociálních sítích, kdykoliv se něco děje v politice, kultuře nebo jen tak mezi lidmi. Nepotřebuje se zviditelňovat, potřebuje sdělit svůj názor. A to velmi často.

Mnohokrát jsem si ale pomyslela, že by Honzovy historky, zážitky i názory byly na knížku, protože mě opakovaně přesvědčoval, že má v zásobě další a další zajímavosti. Jenže točil, stříhal, psal… Až do toho přišla nabídka z vydavatelství – a bylo hotovo. Honza kývl i na to, že uděláme odbočku od jeho filmařské vášně a zaznamenáme i jeho osobní, útržkovité memoáry. Stejně z nich ale poznáte, že stigma své profese se rozhodl nosit celoživotně.

Ostatně v jeho případě vůbec nejde o „život versus film“. V kapitole o Pelíšcích prohlašuje: „Režie je o tom, scénář oživit… Pokud film nežije, je jako letadlo, které roluje po letištní ploše, ale nevzlétne.“

Zřejmě i proto jsou jeho starty bezpečné a bez závad. Snad se vám taková bude zdát i tahle knížka.

Veronika Bednářová

KAPITOLA 1

Jako katolík jsem na baterky

Byl by mě nechal vyškrábnout, pan doktor! … Smrt Andulky … O pohodlí wartburgu … Tatínek na Borech … Rodina na dvou kontinentech … Proč se necítím obdarován vírou … Když se kněz povede, je to super … O panence, která ráda cestovala

Napadlo tě někdy, že kdyby tvoje sestra Andulka nešťastnou náhodou nezahynula, asi bys nebyl na světě?

Asi nebyl. U nás se vypráví takovej fór, že maminka přišla k doktorovi, bylo jí šestatřicet. A on jí říká: „Jste těhotná!“ Ale protože věděl, že už děti má, hned se obrátil k sestřičce a řekl: „Takže, sestři, pište, to je potrat!“ Bral to tak, že došlo k omylu. Byl by mě nechal vyškrábnout, pan doktor! Přitom naši byli rádi, že máma otěhotněla, byť s takovým zpožděním. Oni mě chtěli právě jako náplast za Andulku. Tedy takhle se to traduje. A asi to byl i pokus přijít na jiné myšlenky, což se v jistém smyslu povedlo.

Jak vlastně Andulka v roce 1966 zemřela, vyprávělo se to u vás v rodině?

Ano. Nad rybníkem Bubec v Řeporyjích je viadukt, kde Andulka a nějaký její kamarád z druhé třídy – Andulce bylo necelých osm let, když zemřela – přebíhali. Neví se, jestli ji vlak zachytil, nebo z toho viaduktu spadla a zabila se. Nešťastná náhoda, to každopádně. „V letu sestřelený pták, jsem srdce, které zabil vlak,“ napsal na Andulčino parte tatínek. Vím přesně, na kterém to bylo místě. Po letech jsem potkal pána, který měl na rozdíl od našich tehdy telefon a kterému policajti zavolali a dali mu za úkol tátovi vyřídit, že jeho dcera už nežije. Jeli spolu vlakem z Prahy domů do Řeporyj, jenže táta celou dobu mluvil o Andulce, kterou měl nejradši, protože mu byla hodně podobná. A tak mu to ten pán, že jeho dcera už nežije, nebyl schopen říct. Celou cestu.

Jak se to dověděla maminka?

Zaslechla, že vlak zabil holčičku ve fialové bundě, přišla domů a ptala se nejstarší ségry: „Kde je Andulka?“ A ségra: „Venku.“ Protože dřív děti běhaly samy venku od první třídy. A máma se ptala: „A co má na sobě?“ A ségra: „Fialovou bundu.“ Prostřední sestra byla tou dobou v ozdravovně, té nic neřekli, nebyla ani na pohřbu. „Kde je Andulka?“ zajímalo ji hned po příjezdu. Všechno se dozvěděla, až když se po třech týdnech vrátila. První den natáčení Pelíšků mi maminka připomněla: „Dneska by naší Andulce bylo čtyřicet let.“

Bral jsi to jako závazek?

V dětství jsem čítával knížku Dva stromy pohádek a tam byl příběh o matce, které zemře jediný syn. Je to spíš buddhistická moudrost, kterou jsem četl jako desetileté dítě a měl k tomu tématu blízko, protože podobnou bolest moji rodiče prodělali. Ten příběh spočívá v tom, že žena přijde za mistrem a říká: „Oživ mého syna, nebo se utrápím.“ A on říká, že to není vůbec žádný problém, ale že musí najít někoho, komu ještě nikdy nikdo neumřel. A ona chodí po celém světě a myslí si, že to nebude problém. Mluví s různými lidmi a samozřejmě lidi říkají: Mně umřela babička, mně umřela máma, mně umřela dcera. A ona se vrátí k tomu mistrovi a ví, že syna jí neoživí. Ale ví, že je ve stejné situaci jako všichni lidi na celém světě, protože každému někdo umřel. Tenhle příběh jsem si zapamatoval, je to pro mě důležitá metafora.

Byli na tebe vaši přehnaně opatrní?

Ne tak, že by mě to štvalo. Teda s ohledem na to, že přišli o Andulku. To bylo velké štěstí, necítil jsem se nějak mimořádně opečováván. Na hokeji jsem si jednou propíchl ruku a málem z toho měl otravu krve, neboť se to neošetřilo. Ale to je asi nejhorší věc, která se mi v dětství stala. Nejsem válečné dítě, co sbíralo granáty a ty mu vybuchovaly v ruce.

Měl jsi ty, jako dítě narozené v roce 1967, jednodušší dětství než tvoje sestry, vyrůstající v 50. letech?

Asi jo, pro nás jako pro rodinu to bylo o dost lepší. Máma byla, než jsem se narodil, nemocná, často byla v nemocnici i v lázních, měla něco se žaludkem. Vyprávěly mi ségry, že táta tehdy chodil do fabriky, nikde jinde pracovat nesměl, vydělával a často se, když byla Andulka ještě na světě, staral o tři holky. Tátu pak v roce 1968, to mi byl rok, rehabilitovali a u mámy se stabilizovaly její zdravotní problémy. Sice dál jezdila do lázní, ale už nebyla tolik po nemocnicích. Obě ségry se dost brzo vdaly – byl jsem, myslím si, zhruba od první třídy vlastně jedináček. Záhy se jim narodily děti, takže jsme fungovali jako široká rodina, dodnes jsme často v kontaktu. A táta se po roce 1968 stal v Mototechně šéfem garančního oddělení.

Takže to bylo docela fajn dětství.

Ale jo, nejdřív jsme měli varťase, totiž wartburga, pak zastavu, pak dacii, a nakonec dokonce oltcita. Jednou jsem v Berlíně, těsně po sametové revoluci, vyprávěl: „Ale ten varťas je fakt pohodlnej!“ Všichni se mi smáli: „Ty kokote, seděl jsi někdy v mercedesu nebo ve volvu?“ A já: „Ne…“ Táta samozřejmě nikdy nebyl komunista, to by se ani nehodilo k jeho osudu. Ale vlastně jsme se měli docela fajn. Nedávno jsem potkal majitele jednoho autosalonu; vyprávěl mi, jak u táty začínal.

Řekl ti tatínek detaily o tom, jak byl ve vězení?

Podrobnosti neříkal, ale nebyli jsme jako potomci holokaustu, kteří netušili, jak to s jejich rodinami dopadlo. U nás se o tom normálně mluvilo. Dodnes mám ale provinilý pocit, že jsem se ho později víc neptal. Protože my jsme se sestrami po smrti táty šli do archivů a zjistili, že to celé bylo ještě trochu jinak. Horší. Zátah, který se táty týkal okrajově, byl obrovský. Duchovních a skautů obviněných v dotyčném procesu bylo mnohem víc. Přičítal se jim tehdy určitý typ odboje, vlastizrady. Podrobnosti táta neříkal, věděli jsme jenom, že byl na Borech a v Jáchymově v dolech.

Co vám aspoň prozradil?

Byl zrovna u toho, když zatýkali katolického faráře Václava Kuthana, se kterým se pravidelně stýkal ve vesničce u Prahy, ve Stodůlkách. Tak ho prostě vzali s sebou. Seděl rok… Měřeno jejich tresty z toho vyšel relativně dobře, čímž jeho pobyt v kriminále nezlehčuju. Malá odbočka: v roce 1991 jsme s kamarády dostopovali do Izraele a našli tam díky Ester Krumbachové Petra Freistadta, v 60. letech asistenta režie v Národním divadle u Miroslava Macháčka a mimochodem taky biologického otce spisovatelky Ireny Douskové, autorky knihy Hrdý Budžes. Freistadt žil v Izraeli léta a pouštěl nám tehdy dokument, jak byl na konci války v ghettu v Terezíně. Pak jsme seděli a kecali a při tom padla taky jedna kravina: „Byl v Terezíně jenom tři neděle, proč o tom dělat hodinovej film?“ Já tehdy dost namítal: nechtěl bych být v Terezíně ani půl dne. Na tohle hledal odpověď i Josef Lustig, syn Arnošta Lustiga, když se otce ptal, proč píše celý život o Osvětimi, když tam byl dva měsíce. Vysvětlil mu to přesně: „Píšu o tom, protože tvůj děda tam byl dva dny.“ A to je ta odpověď.

Tatínka zavřeli v tom nejhorším roce 1950, oficiální politické procesy, tresty smrti…

Táta vysoký trest nedostal, ale pravda je, že ho hned vyhodili ze střední školy a on pak mohl skoro dvacet let vykonávat jenom dělnické profese. Takže já to rozhodně nezlehčuju, ti ostatní dostali třeba dvanáct let, a tátův blízký kamarád, pan Ladislav Svatoš, grafik a skaut, seděl snad deset nebo jedenáct let, a to byl ještě mladší než táta.

A jak to měli příbuzní z maminčiny strany? Ani tam žádné prokomunistické nadšení nenajdeš…

Z maminčiny strany máme asi osmdesát procent příbuzných v Americe. Všichni, až na mého dědečka, narozeného v roce 1895, odešli za oceán. Jeden příbuzný o tom dokonce nedávno vydal knížku Rodina na dvou kontinentech, kde jsme v jedné kapitole i já, moje žena Lenka a naše dvě děti. Americká rodina je hodně rozvětvená, žije tam už od roku 1920. Můj děda, teda maminčin táta, byl fakt jediný, kdo v Česku zůstal. Vzal si dívku z Vysočiny a měl s ní pět dětí, včetně mé maminky. Koupili, přesněji postavili si domek v Řeporyjích, na hypotéku, kterou ještě po jeho smrti spláceli, ale šlo to. Řeporyje byly tehdy vesnička za Prahou, tam se narodila moje maminka i její sourozenci.

Se sestrami Lídou (vlevo) a Miladou

Tatínek se narodil hned vedle, ve Stodůlkách?

Ano. Se svou původní rodinou děda udržoval přes oceán jakés takés spojení do roku 1948, pak byl konec a tihle naši američtí příbuzní s námi navázali kontakt až po revoluci. Tedy jejich potomci. Bylo to zajímavé, protože nám ti členové naší americké rodiny byli dost podobní – ne až tak vzhledově, ale rozhodně povahou a typem povolání. Byla tam třeba jedna jeptiška. A jeden americký strýček byl farář.

Táta Kamil

Takže víra ovlivňovala obě rodiny, americkou i českou?

Obě byly hodně katolicky zaměřené. Třeba maminčina nejstarší sestra, moje teta, se v březnu 1948 rozhodla ke slibu, šla do kláštera. Jmenovala se Anna, Anička, a používala řádové jméno sestra Eduarda. Pro mě je to dojemné v tom, že jako školská sestra svatého Františka skládala svůj slib v pozdějším Klubu Na Petynce, kam jsem v 80. letech chodil na Vladimíra Mertu a další iniciační koncerty – bylo to pro mě zásadní místo. Začátkem 90. let jsme v tom sále nahrávali i hudbu k filmu Šakalí léta. Pak, po sametové revoluci, klub postupně vrátili školským sestrám sv. Františka. Takže do toho sálu, kam já chodil na folkové koncerty a kde teta skládala v roce 1948 slib, se mohla vrátit, posledních několik let tam v klidu prožít a před pár lety tam v klidu zemřít. Rozloučení bylo taky v té kapli-klubu.

Jaké to bylo, když se táta po roce vrátil z vězení? Nebyl jsi ještě na světě…

Naši, táta Kamil a maminka Anežka, se vzali v roce 1953 a přede mnou se jim narodily tři sestry, vždycky po dvou letech, Milada, Lída a Andulka. Maminka zůstala celý život bez maturity, pracovala jako úřednice. Stejně jako tátu ji totiž vyhodili z gymplu, v maturitním ročníku 1948, z nejmodernějšího gymnázia v Praze. Dnes je v té budově za Národním divadlem Základní škola sv. Voršily. Ale tehdy komunisti ty středoškoláky včetně mojí maminky odstranili s tím, že místo toho chtějí vybudovat pro děti základní školu. Jako kdyby ti středoškoláci, které kvůli tomu vyházeli, snad ani dětmi nebyli!

Chodil jsi do nedělní školy na katechismus?

To ne. A musím předem říct, že i když jsem takhle vychován, nemám dar víry. Do kostela už moc nechodím, jenom na různé svátky, pohřby, koncerty… Jako katolík jsem na baterky.

Kdo u vás doma víc věřil? Tatínek, nebo maminka?

Asi oba, nebo možná víc maminka. To je vlastně jedno. Víra byla v naší rodině považována za úplnou samozřejmost. Máma třeba neměla ráda, když se na to téma dělaly fórky, což tátovi nevadilo. Říkala mi: „Neber jméno Boží nadarmo.“ Ale fanatické to nebylo. Táta, kdyby se se mnou díval na Život Briana od Monty Pythonů, by se tomu se mnou smál. Máma asi ne. Modlili jsme se jenom před štědrovečerní večeří, ani ne před každým jídlem. Myslím, že to bylo spíš takový, nechci říkat formální, to bych rodinné víře ubíral, ale možná v tom byly i výchovné důvody.

Jak se teda u vás blízkost ke katolické víře projevovala?

Skoro každou neděli jsme chodili do kostela. Za mě to byla nuda. Byli tam dost staří lidé, teď už chodí do kostela mladí, a to je dobře. Ale tenkrát to tak nebylo, já tam byl dost často jediné dítě. K panu faráři, což byl rodinný přítel, jsem na faru Ořech chodil na němčinu, ale nenaučil jsem se nic. Otec Václav Filip byl báječný pán, měl jsem ho rád, právě u něj na faře jsem mohl točit jednu ze svých prvních věcí, studentský film se scénářem Petra Zelenky L. P. 1948. On nám do toho krátkého filmu půjčil i rekvizity, skamarádil se při natáčení s Vlastimilem Brodským a byl to on, kdo Miloši Formanovi půjčoval na začátku 80. let do Amadea církevní ornáty. Na jaře 1990 ho našli oběšeného. Spekulovalo se, že to byly výčitky svědomí, že tam byla spolupráce s StB, což je silná karta pro katolického kněze, ale to se nepotvrdilo. Nejpravděpodobnější teorie je, že to byl zločin.

Kdo přišel po něm?

Farář Dan Benda, teď už mu je devadesát pryč, osobní přítel Jiřího Šlitra. Jiří Suchý u něj později na faře v Mariánských Lázních napsal text k jazzové opeře Dobře placená procházka, ale ten rukopis bohužel není k nalezení.

Byl s tím problém, že vaše rodina chodí do kostela?

U nás na vsi v Řeporyjích se vědělo, že někdo chodí do kostela a někdo ne, a už se to v 70. letech neřešilo. Když jste z rodiny, kde jsou po generace všichni katolíci a někdo z rodiny vždycky odejde někam do semináře nebo do kláštera, nemůže se čekat, že se začnete kostelu vyhýbat. Ale kromě toho, že mi naši říkali: „Tohle neříkej ve škole!“, a že když se nadávalo na bolševiky, tak se šeptalo, což takhle měli podle mě skoro všichni moji spolužáci, se na žádné represe nepamatuju. Ovšem vím taky, že spousta lidí jako by během totality na víru zapomněla. To naši rozhodně ne. Ale přiznám se, jak se necítím obdarovaný vírou, tak k jejich věrnosti nemám ani zvláštní úctu.

Naši rodiče, Anežka s Kamilem

Co přesně znamená, že se necítíš obdarován vírou?

No… jsem skeptik. Nevím, neumím na to odpovědět. Nemám ten dar. Woody Allen říká, že ho od víry odvedla masturbace. Ale to je u židovství, to se u nás asi nepočítá. Přiznám se, že je to taková parketa, na které se necítím úplně bezpečně, a není to ani karta, se kterou bych si vzhledem k rodičům mohl dovolit hrát. Měl jsem na gymplu spolužáky z velice silně komunistických rodin, které, když dospěli, vlastní rozum dovedl ke křtu. Do ročníku se mnou chodilo taky pár dětí z disidentských rodin, hodně jsme to řešili a dost mě to ovlivnilo. Ovšem na gymplu se stejně víc řeší, co řeknou nebo udělají spolužáci než rodiče.

Ale ty jsi byl samozřejmě pokřtěný už jako mimino, že?

Samozřejmě, i obě naše děti jsou pokřtěné. Říkám svým dětem: „Nemusíte se modlit.“ Vlastně je nevychováváme v katolickém nebo křesťanském duchu. Ale přeju si, aby považovaly přemýšlení o víře za součást kultury. I když už od smrti mámy nechodíme do kostela – ani na Štědrý den, ani na půlnoční. Chodíme na vánoční koncert Hradišťanu, to je taková naše rodinná tradice. Do Břevnovského kláštera, do svaté Markéty. Děti nám křtil opat Petr Prokop Siostrzonek, benediktinský mnich a převor našeho nejstaršího benediktinského kláštera v Praze na Břevnově. Ten mi velice imponuje, protože má humor. A oddával nás Václav Vacek z Letohradu, taky velká osobnost. Když se kněz povede, je to super.

Ale když se kněz nepovede, není to super.

Samozřejmě. Přiznám se, že mnou otřásl film Spotlight, považuju to za jeden z nejdůležitějších filmů, co jsem kdy viděl. Do té doby jsem měl pocit, že to bývá jen individuální selhání, když dochází ke znásilňování chlapečků knězem. Jenže tenhle americký film přesvědčivě ukázal, že šlo o systémovou věc. Když se ale řekne víra nebo přemýšlení o víře, přemýšlení o Bohu, mám to spojené s těmi progresivními kněžími. Nebo právě s těmi spolužáky z gymplu, kteří o tom uvažovali do hloubky.

Ty jsi přemýšlením dospěl k čemu?

K polyteismu. Mně se na náboženstvích líbí humanismus: když jsem v osmnácti četl životopis Buddhy od Egona Bondyho, který napsal pod občanským jménem Zbyněk Fišer, zaujalo mě, že buddhismus vlastně není náboženství. Že tam není Bůh. Je to spíš společný návod na život, naděje pro lidi, kteří té naděje v životě moc nemají nebo ji nevidí. Ale super je, že ve všech náboženstvích, tedy kromě nějakých jeho extrémních podob, je obsažen tenhle návod na život: naděje, radost, komunita a pomoc. A ještě jednou se vrátím k rodičům: imponovalo mi, že máma pořád podporovala různé věci. Lidi. Charitu.

Jak přesně?

Když třeba v roce 2002 ovdověla, začala šít panenky pro UNICEF a našila jich 1200. Řekl bych, že světový rekord v počtu panenek na jednu osobu. Ségry jí tedy občas vyráběly tělíčka, byla to taková naše rodinná manufaktura. Vnoučata už nepotřebovala šít oblečení na sebe, byla jiná doba, tak zkrátka máma vyráběla charitativní panenky. Když jsem prožíval svých patnáct minut slávy okolo filmu Musíme si pomáhat…

… to ale nebylo patnáct minut slávy, to trvalo několik měsíců, nominace na Oscara, Český lev, promítání v USA…

No dobře, ale zkrátka v tomhle období po roce 2001, když jsem opravdu hodně cestoval, máma se šitím zrovna začínala a já vždycky vzal jednu panenku s sebou. Do Austrálie, do USA, tak různě, a fotil ji na různých místech planety. A pak jsme tuhle zcestovalou panenku dražili. Považoval bych za nevkus, kdybych říkal, co dnes všechno podporujeme, důležité spíš je, že máma se tím bavila a naplňovalo ji to.

Tohle je pozitivní dědictví po tvých rodičích?

Asi jo. Aspekt komunity a solidarity je pro mě důležitej. Kolikrát jsem slyšel, jak někdo říká: „Oni to tam stejně všechno rozkradou, nemyslete si, jsou to hajzlové, koupí si místo toho auto…“ Na tohle odpovídám: „Mně je to jedno. Tohle není moje věc. Charitu dělám pro sebe, nemůžu dohlídnout, zda mých 600 korun doteče do injekce proti dětské obrně.“ Nemám zkrátka šanci to kontrolovat. Ale kecama typu „Neposílejte jim nic“ hluboce pohrdám.

KAPITOLA 2

Šílená doba a břehy vzdálené

Natáčení filmu L. P. 1948, na faře v Ořechu v létě 1989