Přeložila Michaela Melišíková

Poznámka překladatelky: V textu titulu Hříšná Diana 1: Hříšná Diana byla použita citace z básně Elizabeth Bishopové Mapa v překladu Mariany Machové. Krátké úryvky z básní vyskytující se na začátcích knih v tomto souboru jsou volným překladem překladatelky.

DIRTY DIANA 1–3 (DIRTY DIANA, DIANA IN LOVE, DIANA SAYS YES)

Copyright © 2024 by Jennifer Besser and Quiet Girl Productions

Copyright © 2025 by Jennifer Besser and Quiet Girl Productions

Copyright © 2025 by Jennifer Besser and Quiet Girl Productions

All rights reserved.

Translation © Michaela Melišíková, 2026

ISBN 978-80-249-5750-0

Hříšná Diana

Pro Briana a Bena

Obrněné vozy snů, navržené tak, aby nám umožnily udělat tolik nebezpečných věcí.

Elizabeth Bishopová, Spaní vestoje

Prolog

Venku je temná, hluboká a úplně jasná noc. Zavírám v našem stanu oči a snažím se usnout. Země je však studená a tvrdá, bolí mě z toho záda. Pevně semknu rty, aby mi nedrkotaly zuby.

Ve tvém spacáku určitě musí být tepleji.

Převalím se na bok, abych na tebe viděla. Je novoluní, světlo vydávají jen hvězdy. Díky nim se mi zbarvuješ do takového snového odstínu – máš hladkou kůži, až na místa, kde ti po těch třech dnech strávených v poušti narostlo strniště. Máš zavřené oči, tvář pootočenou k síťovému otvoru ve stanu a tvé plné a dokonalé rty se uvolněně usmívají, jako bys ve spánku pozoroval hvězdy. Určitě ti není zima, protože máš ruce vystrčené ze spacáku, vítězoslavně ti spočívají podél těla. Tvoje obnažená svalnatá hruď pravidelně stoupá a zase klesá.

Přestože od našeho milování uplynulo teprve několik hodin, mně se to zdá jako celé roky.

Byla jsem připravená na to, že dny v poušti budou horké a noci chladné – přinejmenším jsem poslouchala a přikyvovala, když jsi mě varoval. Teď už vím, že být připravená a poslouchat není totéž. Podcenila jsem počasí, stejně jako jsme dnes oba podcenili ty rozeklané kopce, které nás obklopovaly. „Tamten vrchol není až tak vysoko,“ říkali jsme si. „Vyšlápneme si ho.“ A tak jsme se vydali na cestu. Šlapal jsi do kopce, jako by ti slunce vůbec nevadilo, a kdybys šel beze mě, postupoval bys mnohem rychleji.

Poblíž vrcholu jsme objevili vchod do nějaké jeskyně. Nahlas jsem přemýšlela, co asi tak uvnitř žije. „Možná rys,“ pokrčil jsi rameny. „Aha, prima.“ Ustoupila jsem o krok dál.

Zavrtám se hlouběji do spacáku a přeju si, abych měla po ruce ještě jednu vrstvu oblečení. Ve tvém spacáku je určitě mnohem příjemněji. Představuju si, jak se do něj zachumlám. Nejsem si ale jistá, jestli by ti nevadilo, že tě probudím. Náš vztah je tak nový, že musím neustále všechno zvažovat, aby sis něco třeba nevyložil špatně – probuzení by mohlo signalizovat, že nerespektuju hranice a důležitost trochy vlastního prostoru, který vykompenzuje intenzitu naší fyzické blízkosti. Tyhle začátky jsou sice okouzlující, jenže zrovna tak i ošemetné a nejisté.

Poslední tři dny je to takhle vzrušující, oba nás vyburcuje i ta sebemenší věc – pomalé popotáhnutí z jointa nebo ramínko podprsenky, které mi sklouzne z ramene. Každou chvíli vzhlédneme od práce, abychom se přistihli, jak na toho druhého zíráme.

Přetáhnu si rukávy trička přes dlaně, abych se trochu zahřála, a skrz síťovanou střechu stanu civím na hvězdy. Myslím na strmou skalnatou stezku, na vchod do jeskyně. A na toho rysa.

Vzpomínám si na vlněnou čepici, kterou jsem bezstarostně nechala u táboráku. Najednou mě napadne, že bych tím mohla vyřešit svou nespavost. Zahřeje mě. Musím ji mít.

Vyklouznu ze spacáku, přičemž dávám pozor, abych tě nevzbudila, rozepnu zip stanu a tiše se vplížím do noci.

Vzduch je mrazivý. Zatímco šmátrám po čepici poblíž skomírajícího ohýnku, odněkud zblízka hlasitě, ale ostražitě zahouká sova. Oheň ozařuje stromy na okraji našeho tábořiště, kolem nohou mi proběhne ještěrka. Vylekám se tak, až se rozesměju.

Zhluboka se nadechnu, útěchu najdu v dohořívajících uhlících, k nimž natáhnu ruce, abych se zahřála. Ramena se mi uvolní a já vstřebávám ten klid kolem sebe.

„Diano!“ Při zvuku tvého hlasu poskočím. Chytneš mě za ramena a přitáhneš si mě k sobě. Paprsek tvojí baterky osvětluje stromy, tančí po nich, až se zastaví na páru očí – jsou lesklé a jasné, zírají přímo na nás. „Pojď zpátky do stanu.“

Zalapám po dechu a pomalu odstoupím. To zvíře nás sleduje.

Zevnitř stanu svítíme skrz okno tak dlouho, dokud se to dlouhé kočkovité tělo nevydá do noci směrem ke kopcům.

„Myslíš, že se vrátí?“

„Buď v klidu,“ řekneš, ale srdce nám oběma stále buší. V tichu si prohlížíme jeden druhého – oči máme vykulené a ostražité, těla strnulá. Napětí prolomí nejdřív můj smích, pak i tvůj.

„Pořádně jsem se vylekal,“ prohlásíš.

„Já taky.“

Stan je malý, ale vzdálenost mezi námi je najednou příliš velká. Tvé oči těkají z těch mých na má ústa. Prohlížím si tvůj krk, silné svaly tvých paží, tvou tvář.

Když se naše rty setkají, uvědomím si, že se třesu. Tvoje ústa jsou teplá a slaná a my se líbáme, dokud oba necítíme teplo sálající z mého těla. Stáhnu si tričko. Posadíš se, abys v bledém světle mohl obdivovat křivky mých měkkých žádoucích ňader.

Rozepneš si spacák a rozložíš nám ho jako deku. Lehneme si na záda, oba jsme od pasu nahoru nazí a jemně se dotýkáme jen rukama. Snažíme se zpomalit extázi, kterou nám tato chvíle přináší.

„Já se zítra nechci vrátit do města,“ hlesnu. Když se vrátíme, říkám si, všechno se vypaří, včetně nás.

Pozoruju noční oblohu, ale ty mě příliš rozptyluješ. Když se k tobě otočím čelem, už jsi nakloněný tak, abys mi viděl do obličeje. Lehneme si na bok a ty si mě k sobě přitáhneš. Tvoje kůže je teplá, jako by ses vyhříval na slunci.

Stáhnu ti pas kalhot přes boky a pak se o tebe otřu holou kůží na břiše. Cítím, jak ti tvrdne penis.

Vezmu ho do ruky a ty zasténáš. „Kde to jsem?“ ptáš se.

Usměju se a stisknu ho ještě pevněji.

„A co to děláme?“

Zasměju se. „S našimi životy, nebo v tuhle chvíli?“

Políbíš mě a jemně mě kousneš do spodního rtu. „Obojí.“

„Kempujeme.“ Pak dodám: „A taky si to tu rozdáváme. Ostošest.“

„Hmm, aha,“ zamumláš a nepřestáváš mě líbat.

„A možná se zašíváme před světem.“ Přehodím přes tebe nohu a pak tě zakryju celým tělem. „Nebo nás možná nikdo nehledá.“ Možná nás hlídá jen ta sova.

Tvoje ruce mi sjíždějí po zádech a vklouznou mi pod kalhoty. „Tohle musíme sundat,“ řekneš.

Usměju se a nadzvednu boky, abys mě mohl svléknout. „A tohle rozhodně taky,“ dodáš a společně stáhneme moje kalhotky, takže jsme už oba nazí.

„Ještě je ti zima?“

Místo odpovědi jen lehce roztáhnu nohy, abych se mohla otřít nejteplejší a nejjemnější částí svého těla o tvůj vztyčený penis.

S rozkoší zakloníš hlavu a sevřeš mi boky. „Rád se s tebou zašívám.“

„Já taky.“ Políbím tě na strniště na tváři. Přitáhneš si mě ještě blíž a náš stan naplní zvuk tvého hrdelního sténání. Taky se tu do sebe zamilováváme, dodám, ale jen v duchu.

Obtočím nohy kolem tvých a pak se smýknu podél tvého těla. Potřebuju tě v sobě. Už to není jen touha, ale i potřeba. Posunu se o něco výš a nakloním pánev dopředu, aby do mě vnikla špička tvého penisu. „Počkej.“ Držíš mě za boky. „Nejdřív se tě chci dotýkat.“

Jemně si na mě lehneš a předloktími se opřeš o zem vedle nás. Roztáhnu nohy o něco víc. Ale ty zavrtíš hlavou, že ne. „Nehýbej se.“ Přitiskneš mi zápěstí nad hlavu. Projede mnou vlna horka a já se pod tebou posunu v naději, že v sobě ucítím, jak jsi tvrdý. Znovu zavrtíš hlavou. „Ani hnout,“ zašeptáš.

Pustíš moje zápěstí a sjedeš mi rukama po bocích. Svoje ruce mám volné, ale nechávám je přesně tak, jak jsou. Zavřu oči. Oba jsme teď někde jinde, vznášíme se v jakési horečnaté tmě, kde jsou tvé pokyny směrem do hlubin naší rozkoše tím jediným, na co se dokážu soustředit.

Líbáš mě na krku těsně nad hrudníkem, hladíš mě po prsou. Pak mě políbíš na bradavky. Pod tvými rty se okamžitě vztyčí. Vklouzneš do mě dvěma prsty a já vím, že cítíš, jak jsem vlhká. Nemůžu si pomoct, moje ruka se chytá té tvé. „Prosím,“ zašeptám. „Chci tě ošukat.“ Ty ale necháváš ruku tam, kde je, a pomalu kroužíš prsty.

„Chci tě v sobě,“ pokračuju.

„Věř mi.“

Při zvuku tvého hlubokého, hladového hlasu ve mně narůstá plnost, tlak, který můžeš uvolnit jen ty. Nebo je to možná tím, že se do mého těla ještě nikdo nepokusil proniknout tak důvěrně jako ty.

Čím jsem plnější, tím víc se chci vykroutit. Bojuju s nutkáním zatahat tě za ruku. Něco ve mně se probouzí. Přemítám, jestli to zmizí, nebo to naopak zesílí.

Ono to ale vážně mizí a já se snažím popadnout dech.

„Vydrž takhle,“ zašeptáš mi do ucha.

Prohnu se v zádech a přitisknu se k tobě silněji. Tvoje strniště mi poškrábe tvář. To něco se zase vrací a tentokrát je to intenzivnější. Ústa se mi otevírají a já dýchám rychleji a usilovněji.

„Věř mi,“ řekneš. „Jsi už blízko.“

Moje boky se pohybují proti tvojí ruce a vybízejí tě, abys přitlačil víc, setrval déle, abys pokračoval, dokud se přitisknutá k tobě nerozplynu.

„Jsi tak blízko,“ opakuješ, jako bys znal moje tělo lépe než já.

Pohybuju se proti tobě, až se málem roztříštím. „Už budu.“ Když to prohlásím nahlas, dám tím svému tělu svolení. Zakloním hlavu a zakřičím do pouštního nebe.

Usměješ se, hladově mě políbíš a já v tu chvíli vím, že jsme ještě neskončili.

Celé tělo se mi chvěje. „Co to bylo?“ ptám se.

Ty se jen usměješ a mezi polibky se mě zeptáš: „Můžu si to s tebou teď rozdat?“

Moje tělo je tvoje. Můžeš si s ním dělat, co chceš. Přikývnu, lehnu si do teplého spacáku a roztáhnu před tebou nohy. Stehna se mi stále chvějí. Vstoupíš do mě rychle a já si uvědomuju tvou mohutnost. Stáhnu se kolem tebe, jako bych tě prosila, abys zůstal. Nikdy neodcházej.

Chytneš mě za ruce a propleteme si prsty rukou zarytých do tvrdé země.

„Bože, ty jsi tak úžasná,“ zašeptáš.

Přetočím se na tebe, takže jsou teď moje nohy obtočené kolem tvého pasu. Ty se také posadíš a položíš mi ruce na záda. Vezmeš do úst moje prso, koušeš mi bradavku a pak ji saješ, jako by ses chtěl omluvit. Zvedám a spouštím boky, zatímco se do mě noříš hlouběji. Pohybujeme se společně, čím dál tím rychleji.

Zakloním se a ucítím zvláštní šimrání na krku. Je to teplé. Příliš teplé. Rukou ten pocit odmávnu.

Posadím se více zpříma a soustředím se na tebe. Vnímám naše těla, tvou kůži, která se dotýká té mé, užívám si, když si to s tebou takhle rozdávám.

Teď mě to zašimrá na tváři. Spíš jako nepříjemný vítr. I ten odmávnu. Pohybuju se proti tobě, ale tlak našich těl, která do sebe zapadají, zmizel. Cítím pod sebou tvrdou zem – jsem na tobě, měla bych přece cítit tebe. Do tváře se mi vrací podivný, nepříjemný vánek, který mou pozornost od tebe odvádí.

Podívám se dolů, ale ty se odvrátíš. Nevidím ti do tváře.

Přivřu oči a vrátím se ke svému tělu, do vln proudící rozkoše. Zoufale se chci vrátit k tomu žáru mezi námi. Najednou jsem ale kdesi jinde. Otevřu oči. Dívám se přímo do tváře svého manžela, který spí vedle mě. Nejsem ve stanu ani pod hvězdami. Jsem v naší ložnici, pod nažehlenou proužkovanou přikrývkou. Žár, který cítím, není moje vlastní touha, nýbrž manželův teplý zatuchlý dech na mé tváři. Pokaždé, když vydechne, vydává zvuk jako malá pumpička na kolo, která usilovně nafukuje obrovský záchranný člun.

Zabořím obličej do polštáře a chci se vrátit do snu, do stanu, do té chladné hvězdnaté noci.

Nemá to ale smysl. Už jsem vzhůru.

Část první
Dallas, Texas

Nyní

Kapitola 1

V našem domě je místnost, do níž chodíme jen zřídkakdy. Je to třetí ze tří ložnic, malá, ve tvaru dokonalého čtverce. Pokoj, kde nikdo nepřespává. Je to také jediná místnost, kde jsme ještě ponechali huňatý, krémově bílý koberec, který tam položili předchozí majitelé.

Přišli jsme sem s Oliverem hledat aspoň kousek balicího papíru, do něhož bychom mohli zabalit malou plastovou mořskou pannu, kterou s naší dcerou Emmy vybral k narozeninám pro její nejlepší kamarádku. „V obchodě by ti ji zabalili,“ podotknu. Nemůžu si pomoct. „A zadarmo.“

Pohlédne k přeplněné skříni. „Museli jsme odtamtud rychle zmizet, než Emmy stihne něco čmajznout.“

„Olivere.“ Zasměju se. „Tohle se stalo jenom jednou. Skoro před rokem.“ Když bylo naší dceři pět, u pokladny v obchodě ukradla balení žvýkaček, načež se v autě snažila vyfouknout bublinu a tvářila se při tom jako úplné neviňátko.

„Je to zlodějka, Diano. Chladnokrevná kleptomanka.“ Oliver se usměje, vycouvá z místnosti a nechá mě, ať ten balicí papír najdu sama.

Na začátku jsme s Oliverem snili o tom, že by tento pokoj mohl být naší společnou pracovnou. Na to, aby si tam mohl zřídit pořádnou dílnu, jeho rozměry sice nestačily, nicméně sem odpoledne svítí slunce a vešel by se sem takový kreslicí stůl, jaký si vždycky přál. A já bych zase měla místo na stojan a barvy.

Když jsme se seznámili, bylo mi šestadvacet a žila jsem v jednom zchátralém domě v Dallasu se sedmi spolubydlícími. Všichni jsme se snažili předstírat, že patříme do jakési umělecké komuny. Říkali jsme tomu „družstvo“, ale ten dům se spíš hodil na večírky, po nichž nikdo nikdy neuklízel. Jednou jsem odhodlaně vylepila tabulku s kolonkami pro zapisování úkolů v domnění, že se tím všechno napraví. Jenže místo toho, aby si do ní spolubydlící zapsali vlastní iniciály, se u položky toalety objevilo jméno Matthew McConaughey a u kuchyně zase duch sira Aleca Guinnesse.

Uprostřed nejparnějšího léta někdo nechal v rozbitém drtiči odpadu syrové maso, kvůli čemuž se nám tam namnožili červi. Začala jsem si tedy schovávat jídlo ve svém pokoji. O odpoledních jsem se bavila tím, že jsem kreslila dům a svoje spolubydlící, přikrášlené a trochu groteskní. Několik kreseb jsem poslala kamarádovi Barrymu do Santa Fe a další své nejlepší kamarádce Alicii, která studovala na filmové škole v New Yorku. Podepsala jsem je Hříšná Diana, protože přehnané historky o mých nechutných dobrodružstvích v našem družstvu Barryho děsily a Alicii rozesmávaly. Oba mi odpovídali formou dlouhých, milých dopisů a Alicia jednou poslala jen vzkaz přilepený na čisté kuchyňské houbičce, na kterém stálo: „Jestli mám poslat pomoc, dvakrát mrkni.“

Jednou večer jsem se v restauraci, kde jsem pracovala jako servírka, otrávila jídlem pro zaměstnance. Musela jsem se schovat v koupelně v přízemí našeho družstva. Moji spolubydlící pořádali večírek, a zatímco jsem ležela na studené kachlíčkové podlaze se svými dlouhými tmavě blond vlasy přilepenými ke zpocenému obličeji, modlila jsem se, ať už je s tím zvracením konec, protože mě ti pařmeni na záchodě museli překračovat. Schoulená u vany jsem si všimla, že na její okraj někdo popisovacím fixem načmáral graffiti. Jednalo se o docela vyvedenou malůvku Barta Simpsona na skateboardu, k níž někdo jiný složil básničku: Sedím si tu s roztaženýma půlkama, porodil jsem asi ježka s maxibodlinama… Hlava se mi mohla rozskočit bolestí a já si v tu chvíli pomyslela: Zní to pěkně. Ale napsal to totální magor. Druhý den jsem si začala hledat nové bydlení.

Prohlédla jsem si pět garsonek, do kterých zatékalo a divně to v nich páchlo, až jsem došla k poslednímu místu na seznamu. Dům se nacházel v šedé štukové budově v klidné ulici s několika jásavě růžovými keři podél vchodu.

Před domem seděl chlapík, který mechanicky zabíjel poletující komáry. „Paní Reeceová?“ Složil rozečtené noviny do dokonalého čtverce, vstal a zastrčil si je do kapsy kalhot. V plisovaných khaki kalhotách a košili mátové barvy působil daleko starší, takže teprve když jsem se k němu přiblížila, došlo mi, že budeme přibližně stejného věku. Měl husté hnědé vlasy, široká ramena a modrozelené oči, které vypadaly tak, jak jsem si představovala jezero na Středozápadě na vrcholu léta – žádné rozbouřené vlny, jen teplá třpytivá voda.

Omluvila jsem se za své zpoždění. „Nastoupila jsem do špatného autobusu. Vlastně dvakrát. Vystoupila jsem ze špatného autobusu, abych chytila ten správný, jenže pak jsem se vrátila do toho špatného.“ Pátravě jsem se mu zahleděla do tváře a do těch laskavých očí. Představovala jsem si, jak bych ho nakreslila: dokonale rovný nos, jeho pohled zpod svraštělého obočí, nad hlavou komiksová bublina: Proboha, co je tohle zač? Ve skutečnosti se ale v jeho tváři neobjevila ani stopa odsudku. Nehnul brvou. Odhrnula jsem si ofinu z čela a přála si, abych si místo toho rozcuchaného drdolu bývala umyla vlasy. „A pak ve třetím autobuse nefungovala klimatizace, takže i když jsem jela v tom správném, rozhodně jsem měla pocit, že…“ Konečně nepatrně svraštil obočí. „Byl to ten správný autobus,“ zakončila jsem svou historku, „ale připadal mi jako ten špatný.“

Odmlčel se, jako by mě chtěl nechat vydechnout. „Já jsem Oliver Wood. Přišla jste se podívat na byt 4B?“

„Přesně tak. Já jsem Diana.“

Potřásli jsme si rukama a já ho následovala k výtahu. Bylo tam tak těsno, že jsem se ramenem dotýkala jeho bicepsů a cítila jsem jeho lehkou a svěží vodu po holení. Když se dveře zavřely, naklonil se dopředu a třikrát stiskl tlačítko ve čtvrtém patře. Nic se nestalo. Mlčky jsme čekali a on to zkusil znovu. Pořád nic. Zdálo se, že ho to vyvedlo z míry, takže jsem poskočila a výtah se s trhnutím probudil k životu.

„Díky.“ Odkašlal si. „Žijete v Dallasu dlouho?“

„Ani ne. Přibližně rok.“

„Studujete?“

„Ne. Maluju.“ Ve výtahu bylo horko a ticho, proto jsem dodala: „Právě jsem vydala knihu.“

„Vážně?“ Povytáhl obočí, jako by ze mě měl upřímnou radost. „Budu si muset jeden výtisk pořídit.“

„Snadno ho asi nenajdete. Knihu mi vydalo jedno malé místní vydavatelství.“

„Aha.“ Jeho zklamání mě překvapilo.

„Mohla bych vám ji poslat.“

Ta kniha byla důvodem, proč jsem se vlastně ocitla v Texasu, poté co mě jeden vydavatel povzbudil v práci, a dokonce mi našel pokoj v tom našem družstvu. Představovala jsem si, co by se mohlo stát, kdybych v tom malém výtahu vytáhla jeden výtisk a společně s tímto zdvořilým cizincem jsme listovali mými ilustracemi, z nichž některé zobrazovaly ženy v různých stavech sexuální touhy. Doplňovaly je rozhovory, které jsem o nich sepsala.

„Moje teta taky maluje,“ ozval se Oliver.

„Fakt?“

„Většinou portréty. Svého psa.“ Ztišil hlas, jako by byla někde poblíž. „Působí trochu děsivě. Ale když o tom tak přemýšlím, její psi jsou docela děsiví, takže je možná talentovanější, než si myslím.“

„Možná.“ Usmála jsem se a cítila, jak se vedle mě uvolnil v ramenou.

Oliver mi ukázal dveře bytu, pak vytáhl z brašny obrovský svazek klíčů a zkoušel jeden po druhém, až mu zrůžověly špičky uší. Nakonec se ozvalo cvaknutí a on si povzdechl. „Dobré zabezpečení, že ano? Sem se nedostane ani sám nájemník.“

Byt nebyl nic moc: čtvercová místnost se dvěma malými okny, z jednoho byl výhled na parkoviště a z druhého jste se dívali na záhon růží. Skromný kuchyňský kout s malou ledničkou, elektrickou troubou a dřezem. Oliver se podíval do svých papírů a zvolal: „Samé nové spotřebiče!“ Pak otevřel ledničku a objevil v ní poloprázdnou láhev kečupu, sklenici majonézy a pivo Coors Light. „A podívejte se na to vybavení!“

Když jsem se zasmála, ulevilo se mu. „Provedl bych vás tu víc, ale ono vlastně stačí jenom se tady otočit kolem dokola,“ pronesl. „Ne že by na tom bylo něco špatného. Míň věcí k uklízení?“

Vzpomněla jsem si na poezii psanou permanentním fixem a lepkavou podlahu v koupelně. „Mně se to líbí.“

„Voda a svoz odpadu jsou v ceně. Koupete se ráda?“

„Ano.“

„Bezva. Já taky.“ Otevřel dveře přímo naproti nám a pak zbledl, když uviděl velikost koupelny, do které se sotva vešel záchod, natož vana. „Mně tohle vážně moc nejde.“

„Ve skutečnosti je to ten nejhezčí byt, jaký jsem dnes viděla.“

„Jo, ale vy si zasloužíte vanu.“ Důvěrnost té věty nás oba zaskočila a Oliver se začervenal.

„Ta kuchyňka je rozhodně nejlepší z těch, co jsem dnes viděla.“

„Vaříte?“

„Vůbec.“ Měla jsem dojem, že ani jeden z nás nechce, aby prohlídka domu skončila, takže jsem otevřela ledničku a sáhla po pivu. „Oceňuju to vybavení.“

Znovu se usmál, vzal mi láhev z rukou a otevřel ji jedním z mnoha klíčů na svém svazku. Pivo, které bylo studené a lahodné, jsem mu podala zpět, abychom se o něj podělili. „Přinesla bych vám sklenici, ale…“ Rukou jsem máchla po prázdné kuchyni. „Nemohli bychom si sednout na můj imaginární gauč?“

Zvažoval moje pozvání, nebo spíš přemýšlel, co jsem vlastně zač, a já si při tom představovala, jak se nad našimi hlavami objevuje zvukový efekt ohlušujícího ticha ve stylu japonských komiksů manga. Oliver si pohrával s pivem v ruce. Pak mávl směrem ke stěně, kde měl být gauč. „Nečekal jsem, že si vyberete třešňově červenou kůži, ale vypadá to tu hezky.“

Zasmála jsem se. „Hodí se k těm makramé podtáckům, které jste mi upletl.“

Seděli jsme na podlaze a podávali si pivo sem a tam. Poslední oranžové sluneční paprsky se nořily pod západní okno, ale ani jeden z nás se nepohnul, aby rozsvítil světlo, a místnost potemněla.

Přejela jsem prsty po pečlivě vyluxovaném koberci. „Je vidět, že ten koberec byl nedávno čištěný. Děkuju.“

Výraz v jeho tváři zvážněl. „Musím se ti k něčemu přiznat. Já vlastně nejsem makléř. Tahle budova patří mým rodičům. Connie, která tu má prohlídky obvykle na starost, musela vyzvednout svoje děcko, takže jsem se nabídl, že to udělám já.“

Ulevilo se mi, že jsme se oba měli k čemu přiznat. „Abych řekla pravdu, já si tenhle byt stejně nemůžu dovolit. Mám dost peněz na první měsíční nájem a kauci. Ale nemůžu ty peníze zaplatit takhle dopředu.“ Opřela jsem si hlavu o zeď. „A moje platební morálka taky není nic moc.“

Zatímco jsem mluvila, jeho pohled těkal mezi mýma očima a rty. „Máš práci? Myslím kromě malování?“

„Pracuju jako servírka. V Momo’s.“

„V tom podniku s gangsterskou tematikou třicátých let? Tam, kde nutí servírky říkat že váháš pokaždé, když jim zákazník poděkuje?“

„Přesně tak.“ Zvedla jsem ruce, jako bych se vzdávala. „Znáš to tam?“

Zavrtěl hlavou. „Viděl jsem to ve zprávách. Není ten majitel náhodou sexuální delikvent?“

„Hmm,“ zamyslela jsem se. „To by dávalo smysl.“

„Oukej.“ Oliver sklonil hlavu. „Takže já teď budu věnovat svůj volný čas tomu, abych ti našel novou práci.“

„Děkuju.“

Naklonil se ke mně a jemně mě šťouchl do ramene. „Že váháš.“

Když jsme se o osm let později stěhovali do domu se třemi ložnicemi v naší dallaské čtvrti, už jsem čekala Emmy. Několik následujících měsíců jsme strávili přípravami na miminko, rozhodováním o tom, jakou barvou vymalujeme pokojíček, a lámáním si hlavy nad tím, jak smontovat nábytek IKEA. Oliver, který za normálních okolností dokázal vyrobit krásný dřevěný nábytek úplně sám, byl z montážního návodu stejně zmatený jako já. „To nemůže být správně,“ řekl a otočil stránky vzhůru nohama a zase zpátky. „Nechybí nám nějaká součástka?“

Pak se Emmy narodila a s ní přišly bezesné noci a záchvaty zdrcující úzkosti, které se střídaly s čistou radostí a nekonečnými horami špinavého prádla.

Teď je jí šest let a tenhle pokoj je plný plastových úložných boxů nacpaných hračkami pro batolata, na které je už moc velká, oblečením, z něhož vyrostla, a obrovskou sbírkou panenek značky Madame Alexander, z nichž má Emmy noční můry, ale Oliver se to bojí říct své matce. Boxy jsme označili popiskem NA CHARITU a znovu a znovu si slibujeme, že se jich příští víkend zbavíme. Teď už je to takový náš rodinný žertík. O večerech, kdy padneme do postele a jeden z nás dostane žízeň, ale je líný se pohnout, řekne: „Když mi přineseš sklenici vody, přísahám, že ty boxy odvezu na charitu. Zítra.“

V těch boxech ale žádný balicí papír není. Protáhnu se mezi dvěma plastovými věžemi, abych se dostala ke skříni v zadní části místnosti. Rozsvítím a prohlížím si police. Najdu tam náhradní přikrývky, vyfouknutou nafukovací matraci svinutou do ruličky a starou krabici na nářadí, ve které jsou náhradní štětce. U stěny je naskládáno několik starých pláten – olejomalba modrých květin a plážový výjev, které jsem před lety namalovala na večerním kurzu.

Zanořím se hlouběji do skříně. Za bednou s nářadím zahlédnu otlučenou červenou krabici od bot. Úplně jsem zapomněla, že ji tam schovávám. Je oblepená malířskou páskou, kterou rozříznu pomocí škrabky. Uvnitř objevím starý diktafon a dvě řady mini kazet. Každá je označená křestním jménem: Jess, Claudia, Brynn, Theresa a tak dále. Vrací se mi známý pocit – jako by mi procházelo něco nekalého. Pod krabicí od bot je staré portfolio napěchované skicami, všechno jsou to portréty žen promlouvajících na kazetách, které měly být jednoho dne začleněny do mé druhé knihy. Najdu profil ženy zírající z okna, jiná se opírá v křesle a rukou si sahá za zátylek. Kreslila jsem je narychlo silným uhlem.

Když jsem se přestěhovala do Dallasu, redaktorka, se kterou jsem pracovala na své první knize, mě brávala na kulečník a opíjela se nízkokalorickým pivem. Zpod těžkých víček hovořila o mé vlastní knize, jako bych o ní slyšela poprvé. „Dokonalý průsečík kroniky a umění,“ říkávala a já jen kývala hlavou, protože jsem nevěděla co dodat.

Moje redaktorka se několik týdnů po vydání knihy přestěhovala do Michiganu a do práce se už nevrátila. Na uvolněné místo nastoupil její asistent, mladý kluk s tichým hlasem, který byl plachý a rozpačitý a na osobní setkání ho moc neužilo. Poslala jsem mu několik nápadů na druhou knihu, on mi ovšem řekl, že mé kresby jsou sice hezké, ale příliš nevýrazné. „Zkuste najít tu kuráž, pořádně se do toho ponořit, jo?“ V den, kdy mi Oliver ukázal ten byt, jsem do toho ponořená už byla, velmi pomalu a celé měsíce. Vytáhnu ze skříně krabici s kazetami a posadím se na podlahu mezi dva úložné boxy, což je prostor dost velký na to, abych si před sebe natáhla nohy, ale příliš malý na to, abych se tu cítila schovaná. Probírám se kazetami jednou po druhé. Všechny ty rozhovory jsem si odložila a už se k nim od té doby nevrátila.

Vytáhnu kazetu s popiskem Jess a vložím ji do diktafonu. Stisknu tlačítko pro přehrávání a uslyším její hlas:

Byl vysoký. A jako by to stačilo k tomu, aby měl i vysoké sebevědomí. To je všechno. Byl prostě vysoký. Dovedeš si to představit? Ženská to musí mít všechno dokonalý, aby se cítila aspoň trochu dobře, ale přitom jemu k tomu stačila ta výška. Výška, pěkný ramena a my všechny si hnedka pomyslíme: „Oukej, no jo, s tím bych se vyspala.“ Já jsem si to ale popravdě neříkala: Vyspat se s barmanem? Ne, sex na jednu noc není nic pro mě. Jenže pak se to stalo, najednou jsem byla single – no dobře, dostala jsem nedávno kopačky – servírka, co roznáší koktejly v neznámým městě, snažila jsem se působit suverénně. V práci jsem s tím nikdy neměla problém, protože tam bylo vždycky plno a všichni si zoufale chtěli objednat pití, takže i když jste je obsluhovali, měli jste nad nimi vlastně jakousi moc. Když se nějaký zákazník choval hrozně, prostě jsem ho celý večer ignorovala a přiměla ostatní holky, aby ho ignorovaly taky. No, každopádně tenhle kluk byl docela ucházející barman a flirtoval se všemi servírkami v podniku. Mohl se vyspat s každou z nás, dokonce i s hosteskou, a ta přitom měla přítele. Celý večer, když jsem během směny nosila jeden tác s pitím za druhým, jsem si říkala, že bych se chtěla vyspat s někým, koho neznám. S někým, kdo mě svým tělem naprosto překvapí. A až se mě dotkne, nebudu vědět, jaký to bude a co bude následovat.

Když jsem mu podávala objednávky, napsala jsem třeba: Vodka se sodou. Skotská s ledem. Vypadněme odsud.

Celý večer jsme si z toho dělali legraci. A moje vzkazy byly čím dál odvážnější.

Martini s twistem, bez ledu. Jak to u tebe vypadá? Chceš mi to ukázat?

Anebo třeba: Dvě stelly. Margarita s ledem. Sex on the Beach – ach, to je hned. Samý takový hloupý řečičky, víš? Oba nás to ale pobavilo.

A pak byly dvě hodiny ráno, my měli padla a hudba přestala hrát. Rozsvítili ty jasný stropní světla a já myslela, že je ta atmosféra fuč. Ale zatímco jsem uklízela, cítila jsem, jak mě pořád pozoruje. Měl jasně modrý oči, který i při rozsvícených světlech působily dovádivě. A jakmile jsem skončila s vybíráním spropitnýho, ucítila jsem jeho ruku na svých bedrech, což ve mně vyvolalo takový očekávání, jako že se to fakt stane.

Když jsem se k němu otočila, vzal mě za ruku a odtáhl mě na ulici. Pršelo, ale nějak jsme sehnali taxík, takže to tak možná mělo být. Naskočili jsme hrozně rychle dozadu a pak v tý tmě se moje ruce ocitly v jeho kalhotách a ty jeho pod mým tričkem… Nepamatuju si jeho jméno – fakt nekecám –, ale pamatuju si, jak mi sahal pod podprsenku. Měl studený ruce, ale bylo to příjemný, jako by se celý moje tělo probouzelo. Nejradši bych se svlíkla hned tam, abych se mu mohla ukázat. Aby se mě mohl všude dotýkat. Abych viděla, jak se cítí. Chtěla jsem, aby se dotýkal každičký části mýho těla –

„Diano?“ ozve se z chodby Oliver a já nadskočím. Vypnu diktafon a strčím si ho do kapsy. Pak zavřu víko krabice od bot s kazetami a zahrabu ji hluboko do koše s Emmyiným dětským oblečením.

Oliver se objeví ve dveřích. „Podařilo se ti najít ten balicí papír?“

„Ne.“ Zavrtím hlavou. „Nějaký koupím, až půjdu ven.“

Podá mi cestovní hrnek s kávou a obejme mě kolem pasu.

„Děkuju.“

„To je maličkost.“

Přitiskne se mi ke krku. „Krásně voníš.“

Místo aby se mé tělo uvolnilo, cítím, jak se napíná.

Přitáhne si mě blíž a podívá se na dveře. „Emmy ještě tvrdě spí.“

Snažím se vnímat každou část svého těla a přeju si, aby tam byl ten správný pocit… jenže jakákoli touha oplatit mu jeho náklonnost je nedostižitelná. S úsměvem se odtáhnu.

„Copak?“ zeptá se.

„Jak to myslíš, ‚copak‘?“

„Díváš se na mě tak nějak divně. Zíráš.“

„Nezírám.“ Ale ano, zírám. Dívám se konkrétně na chlupy, které mu vykukují z levé nosní dírky. Přestaň civět na ty chlupy. Soustřeď se na jeho laskavé oči. Na hrnek kávy, na ty ruce, na horkou páru.

Oliver si otře bradu, jako by mu na obličeji ulpěly zbytky jídla.

„To jenom, že máš… tyhle chlupy.“ Ukážu na jeho nos. „Tady.“

„Sakra.“ Zasměje se. „Stává se ze mě můj otec. Zastřihnu si je tím strojkem, cos mi dala, slibuju.“ Jedním prstem si přejede po nose a snaží se zatlačit chloupky zpátky dovnitř. „Lepší?“

Venku třikrát rychle po sobě zatroubí L’Wren.

„Kéž bych už nemusela běžet.“ Vyklouznu z jeho náruče a políbím ho na tvář.

Rozhlíží se po místnosti a po všem, co je třeba uklidit.

„Příští víkend?“ Usměju se.

„Jasně.“ Nedívá se na mě, ale na tu hromadu krámů na vyhození.

Kapitola 2

„Nevím, co je depresivnější, jestli sedmapadesátiletý muž, který se snaží chovat se jako dvacátník, nebo čtyřiadvacetiletý muž, který stále žije u rodičů.“ L’Wren si povzdechne a na dálnici odbočí do jízdního pruhu pro autobusy. Mluvení za jízdy jí nejde. Chytnu se boku béžového koženého sedadla.

„Je to moje rodina, ale připomínají spíš spolubydlící,“ stěžuje si L’Wren. „A k tomu ještě Halston. Moje šestiletá holčička má duši šestnáctileté puberťačky. Pořád po mně chce, abych jí googlila Harryho Stylese bez košile.“

„L’Wren! Přestaň mě rozesmávat!“ křikne Jenna ze zadního sedadla. „Poničí se mi výplně.“ Přitiskne si ruce na tváře, jako by je chtěla udržet na místě.

L’Wren se na ni podívá do zpětného zrcátka. Ty dvě se přátelí už od střední školy a teď všechny máme stejně staré dcery. „Po botoxu nemáš zakázáno se smát.“

„Není to botox, je to výplň. Dermatoložka říkala, že čtyřiadvacet hodin nesmím cvičit ani moc hýbat obličejem, jinak by se mohla posunout.“

„Proboha. Necháváš si ji snad dělat na parkovišti u supermarketu?“

„Ne. Nech toho.“ Jenna si téměř odfrkne. „Chodím k doktorce Laredové. Raleigh si od ní nechala dělat ty rty, co se ti tolik líbily.“

Při zmínce Raleighina jména všechny tři zmlkneme. Sedíme v hukotu klimatizace, zatímco L’Wren na dálnici mírně zpomalí. Vyrážíme na každoroční výlet do Roundtopu, jižně od Dallasu, kde se koná obrovská výstava starožitností. Poprvé jsme se tam vydaly před pěti lety, když jsme všechny chodily na sobotní ranní kurzy pro matky s dětmi. L’Wren mě a Jennu překvapila tím, že pro děti zajistila hlídání. Navrhla, abychom se vykašlaly na lekci a místo toho si udělaly malý výlet.

Jenna si odkašle. Strčí hlavu mezi nás a blonďaté kudrny jí u toho poskočí. „Mohla bys mít horší spolubydlící. Liam je aspoň něco jako chůva, ne? Určitě vám všem pomáhá.“ Liam je L’Wrenin nevlastní syn a obvykle je příliš zhulený, než aby mohl být skutečně nápomocný. Je spíš takový milý. „A tvůj manžel má aspoň pořád všechny vlasy.“

„To je ale vtipné, ty tomu fakt věříš?“ zeptá se L’Wren. „Že Kev nepřišel o vlasy? Mám ti snad připomenout minulé léto? Ty vlasové implantáty?“

Potlačím smích.

„Diano, nemusíš se cítit špatně, protože se směješ.“ L’Wren přestane sledovat silnici a celá se ke mně natočí. „Pravda, nemůže za to, že mu padají vlasy. Ale nikdo ho nenutil nosit baret.“

„Ach,“ ozve se Jenna. Často to chvíli trvá, než jí něco dojde. „Na ten baret jsem zapomněla. Hm. Myslela jsem, že prochází jakousi evropskou krizí středního věku.“

„Co je to sakra ‚evropská krize středního věku‘?“ nechápe L’Wren.

Její manžel Kevin totiž vloni nosil na každou akci nějakou pokrývku hlavy. S Oliverem jsme ho zahlédli v lovecké čepici, dokonce i když se sprchoval pod širým nebem na jejich bazénové párty, kterou pořádali ke Dni obětí války.

„Nějak se mu to podařilo,“ poznamená L’Wren něžně. „Akorát si ten chudák musel na všech těch maličkých implantátech neustále měnit obvazy.“

Odklopím zrcátko a v ranním slunci si prohlížím obličej, zkoumám kůži pod čelistí, jíž jsem nikdy pořádně nevěnovala pozornost. Pod jantarovýma očima mám kruhy, ale aspoň že se mi pěkně vlní vlasy v dlouhých, pěstěných vlnách. Přitáhnu si kůži těsně k uším jako amatérský facelift a představuju si, jak maluju mladší verzi sebe s vyhlazeným čelem a párem nově nafouklých růžových tvářiček. Nakrčím nos a usměju se vlastnímu směšnému výrazu, pak spustím ruce, ale Jenna si toho stihne všimnout. Předstírám, že si kontroluju rtěnku, a přejedu si jemně prstem po ústech.

„No, jsem zvědavá, jestli si Liam hodlá ostříhat vlasy,“ podotkne L’Wren.

Zaklapnu zrcátko. „Koho zajímá, jak dlouhé má Liam vlasy?“

„Myslím, že kvůli tomu dostal padáka.“

„Kdo dostal padáka?“ zeptá se Jenna.

„Liam,“ vysvětlí L’Wren. „Upřímně, ani jsem nevěděla, že je možné někoho vyhodit ze stáže. Neměli by člověku něco zaplatit, než ho vyhodí?“

Náhodou vím, že Liam padáka nedostal. Jen přestal chodit do práce. Nahlas však nic neřeknu. Zavrtím se na sedadle a nahmatám diktafon, který mám stále v kapse. Nenápadně si ho strčím do kabelky, zatímco L’Wren pokračuje ve svém výlevu.

„Říkala jsem si, že když se jedná o kreativní práci v reklamce, třeba se mu tam bude líbit. Jenže on tam byl nešťastný. Panebože, copak se nestane každému, že občas svou práci nenávidí? Proto se tomu říká ‚nedělní neuróza‘, no ne?“

Když se k nim Liam před rokem nastěhoval, myslela jsem si, že kamarádce praskne hlava. Pro někoho, jako je L’Wren, kdo má ve zvyku sbírat všechno, co se zatoulá – ať jde o kočky, králíky, nebo ještěrky –, představoval příchod nevlastního syna do domu nadmíru rušivou událost. L’Wren si však mladíka rychle oblíbila. Je z něj sice zmatená, ale zdá se, že je odhodlaná mu porozumět.

Hlasitě si povzdechne. „Ať se klidně stane umělcem, pokud po tom touží. Já jenom chci, aby byl umělcem s ambicemi, chápete?“ Červené maserati před námi udělá myšku. L’Wren zatroubí, nicméně nezpomalí. „Možná mu tu hlavu ve spánku prostě pocuchám…“

Projíždíme zvlněnou krajinou, obklopují nás kopce porostlé modrými květy, na nichž se pasou koně, posléze zase pole s vysokými slunečnicemi a já jen matně vnímám, jak si kamarádky povídají. Myšlenkami utíkám ke starým plátnům, která jsem našla ve skříni. Na ty ubohé modré květy, které jsem se snažila namalovat. Vážně vypadaly, jako by je něco rozkousalo. Pak si vzpomenu na krabici s kazetami a skicami, kterou jsem našla. Ani si nevzpomínám, jestli jsem ty kresby někomu někdy ukázala. Dokonce ani Alicii. Nějakou dobu se ona i Barry při každém našem rozhovoru ptali, jak jsem na tom s novou knihou. Ale nakonec to začalo vypadat, že na ni oba zapomněli.

Jako by věděla, že na ni myslím. Zazvoní mi telefon a volá právě Alicia. Hovor odmítnu a pošlu jí rychlou esemesku.

Večer zavolám!

Přemýšlím, jestli bych jí neměla pustit jednu z těch kazet. Nebo jí jen tak z plezíru jednu poslat.

„A co ty, Diano?“ zeptá se L’Wren.

„Co já?“

„Jak často spolu s Oliverem spíte?“ Řekne to s takovou lehkostí, jako by se mě ptala, jak často používám zubní nit. „Volala mi máma, aby mi řekla o nějakém rozhovoru s Madonnou, která tvrdí, že klíčem ke zdravému manželství je sex třikrát týdně.“

„S manželem?“ zeptám se.

„Diano!“ Jenna se na zadním sedadle zachichotá.

„Ne –“ Cítím, jak se červenám. „Myslela jsem to tak, jestli je Madonna vůbec vdaná?“

„Moje matka si schovává dvacet let stará vydání časopisu Good Housekeeping. Ale chápete, o co jde,“ odvětí L’Wren. „Takže jak často?“

„Hmm.“ Rádoby zamyšleně přimhouřím oči. Při vzpomínce na to, kdy jsme naposledy měli s Oliverem sex, se mi po zátylku rozlévá horkost. Vyšli jsme si na rande. Byl nezvykle teplý večer, takže jsme seděli na zahrádce restaurace Delmonico’s a brzy litovali, že jsme si v tom horku objednali těstoviny. Honili jsme kousky jídla po talíři, vypili příliš mnoho bílého a pak jsme narychlo dávali dohromady hotovost, jelikož přišel čas zaplatit chůvě. Nahoře v ložnici jsme se svlékli a zpocení na to rychle skočili. Stejně jako vždycky bylo fajn cítit Olivera v sobě, ale přesto jsem měla potřebu to urychlit. „Chci, aby ses udělal,“ zašeptala jsem mu do ucha. „Teď?“ nechápal. „Takhle?“ „Ano, přesně takhle.“

„Jenno…“ L’Wren mi poklepe na stehno, aby se ujistila, že vnímám. „Řekni Dianě, jak často to s Charliem děláte.“

Jenna odpočítává dny na jedné ruce a blýskne se levandulovou francouzskou manikúrou. „Čtyřikrát týdně, pokud někdo z nás nebo z dětí není nemocný. Sex je vždycky v pondělí, středu a pátek a v neděli mu ho jenom vyhoním, protože jsem úplně vyřízená.“

„Páni,“ pravím uznale. „Čtyřikrát.“

„Víš, že nic jako bolavé koule vlastně neexistuje, Jenno? Žádný padesátiletý chlap nepotřebuje tak často vyvrcholit!“ reaguje L’Wren.

„No, Charliemu je čtyřicet. Navíc je to jako cvičení,“ odvětí Jenna. „Ne vždycky se ti do toho chce, ale pak to uděláš a jsi ráda, že jsi do toho šla. A s Charliem je pak mnohem snazší vyjít. Jako když se unaví štěně.“

„Haha.“ L’Wren se zasměje. „To je pravda.“

„Neměly bychom se před Roundtopem zastavit na čůrání?“ navrhnu.

L’Wren se na mě podívá a pak vyhodí blinkr. „Jenno, odteď si klidně ber v pondělí volno – děláš nám ostatním špatnou vizitku! My to s Kevem děláme jen každý druhý pátek.“

„My jsme na tom zhruba stejně,“ zalžu.

„Jenže ty a Oliver si to nemusíte naplánovat. Jsi umělkyně, prostě na to dojde…“

„Spontánní sex,“ zavrtí Jenna hlavou. „Dokážete si to představit?“ Těžko říct, jestli ji ta představa vzrušuje, nebo děsí.

„Tak to přece děláš, ne?“ L’Wren přejede dva pruhy až k tomu odbočovacímu. „Co se stane, když přestaneš mít sex se svým manželem? Začne s ním mít sex někdo jiný.“

„Hmm.“ Jenna vážně pokývne hlavou. „Jako Raleigh. Moc smutné.“

Při vyslovení Raleighina jména auto opět ztichne a já si nejsem jistá, co mi uniká. „Myslela jsem, že Raleigh podvádí svého muže, ne naopak?“ nadhodím. Proč mám potřebu Raleigh připsat bod? Skoro ji neznám, kromě toho, že ji vídám před školou, na narozeninových oslavách nebo si s ní povídám u pomezní čáry během fotbalových zápasů našich dětí.

Napadá mě jen to, že nikdo nemluví o tom, jak je manželství záhadné. My tři v tomhle autě jsme spolu probíraly každý intimní detail těhotenství a mateřství. „Vím, že se nemáš hned dívat na svou vagínu,“ přiznala se Jenna ohledně svého porodu, „ale nemohla jsem odolat. Vzala jsem si do nemocniční koupelny zrcátko a málem jsem omdlela. Ani neměla tu správnou barvu.“ Přesto nemám vlastně žádnou skutečnou představu o tom, jak to vypadá uvnitř manželství žádné z těch dvou. Jak probíhají jejich hádky? Jaká je Jenna, když se pořádně vytočí? Sice už je mi teď známo, jak často spí se svým mužem, ale co o ní vlastně vím kromě toho, co si zapisuje do kalendáře? Užívá si sex s Charliem? Dosahuje orgasmu?

Vím, jak je sex pro manželství důležitý – o tomto tématu se toho píše spoustu –, nicméně to pro mě funguje asi tak, že čím důležitější něco je, tím to ztrácí na příjemnosti. A když v poslední době pomyslím na sex s Oliverem, přepadá mě takový chvějivý pocit paniky, jako bych si koledovala o problémy. Jako bych klepala na dveře strašidelného domu a budila duchy uvnitř. S Oliverem jsme o sexuálním životě nikdy nemluvili. Prostě jsme ho měli – respektive máme. A Oliverovi se sex možná líbí víc. A chce ho víc. Takže se snažím nad tím příliš nepřemýšlet. A pak nad tím přemýšlím zase tak dlouho, dokud mě celá tahle záležitost úplně neotráví.

„Slyšela jsem, že ho nepodvedla jenom jednou,“ ozve se Jenna, která se stále drží tématu Raleigh. „Nevím, jestli je to pravda, takže neříkejte, že to máte ode mě, ale zřejmě ho podvedla s pěti různými chlapy.“

L’Wren tiše hvízdne. „Ježíši, sotva zvládnu vylézt na svůj rotoped a ona si to rozdá hned s pěti?“

„A Dustin při rozvodu dostane děti,“ dodá Jenna. „Do výhradní péče. A dům taky.“

Areál, kde se koná výstava starožitností, je po několikadenním dešti celý rozbahněný. Musíme se vyhýbat kalužím bláta, a jak se zdá, polovina SUV na parkovišti dnes používá pohon na všechna čtyři úplně poprvé. Mezi návštěvníky zpravidla panuje obliba jakési uniformity – ti nejstylovější z nich, včetně L’Wren, mají na nohou vysoké kozačky s robustní podrážkou a výraznou přezkou. Ostatní úbory se většinou nemění – letní šaty, džínové bundy a kovbojské klobouky. Masivní sluneční brýle. Přívěsky ve tvaru srdce na zlatých náhrdelnících. Přitáhnu si límec své džínové bundy blíž, abych se ochránila proti větříku, který pofukuje i v pozdně dopoledních hodinách.

Mezi stánky to silně zapáchá, cítím směs kravinců a ostrého květinového parfému. Kromě chvil, kdy L’Wren najde nový domov pro postarší jednookou kočku, jí nic neudělá větší radost než výhodná koupě. Člověk se její radostí snadno nechá unést. Naše trojice se potuluje od jednoho stánku ke druhému, popíjíme bílé víno z plastových kelímků, prohlížíme si všechnu tu nádheru a cítíme se čím dál vzrušenější a rozjařenější, i když máme pocit, že jsou věci k prodeji jedna jak druhá a zcela mimo naše cenové možnosti.

L’Wren se zastaví u obchodníka, který nabízí pouze rustikální stoly. „Do kuchyně? Co myslíš, Diano?“

„Říkalas mi, abych ti nedovolila koupit nic většího než chlebník.“

„Koukni se ale na tenhle! Odkud je?“ zeptá se prodávajícího.

„Z Francie,“ odpoví znuděně.

L’Wren se podívá na cenovku, zatímco já využiju příležitosti a zamířím na druhou stranu areálu, kde jsou k mání ty nejvýhodnější koupě. Dokonce i jídlo je tam levnější – párky v těstíčku a ledová tříšť místo kapustových salátů Caesar s vysušeným kuřecím masem. Koupím si klasický funnel cake neboli trychtýřový dort a pomalu ho ujídám. Přejedu rukou po houpacím křesle. Díky Oliverovi hned poznám, že jde o značku Heywood Wakefield. „Kolik stojí?“ zeptám se vystresované mladé ženy, která stále vykládá svou dodávku.

„Omlouvám se, přijela jsem trochu pozdě.“ Hřbetem pracovní rukavice si otře pot z čela. „Prodám vám ho za padesát babek.“

Nahlédnu pod čalounění a objevím štítek Heywood, což znamená, že by prodej tohohle křesla mohl snadno vynést tisíc dolarů, možná i víc. Sednu si do něj a jemně se pohupuju v naději, že se se mnou podělí o své příběhy – o knihy, které se v něm četly před spaním, o drby sdílené u slazeného čaje na verandě.

„To křeslo má mnohem větší cenu,“ poznamenám.

„Vážně? Koupila jsem ho ve výprodeji. Bylo obklopené harampádím.“

„Řekněte si aspoň o tisícovku. Pravděpodobně ji dostanete.“ Pak nakoupím pár onyxových a zlatých svícnů do jídelny a vintage deku značky Kantha do Emmyiny postele. Když se vracím zpátky, abych vyhledala L’Wren a Jennu, všimnu si něčeho, co mi vyrazí dech.

Je to černobílá fotografie malého lyžařského letoviska v létě. Úplné město duchů, bez turistů a místních, kteří ho udržují v chodu. V popředí stojí kůň – mladý skvrnitý palomino, uvázaný před prázdnou kavárnou. Něco té fotografii dodává tajuplnou atmosféru, stejně jako utajená krása města, které zeje prázdnotou.

„Promiňte.“ Úplně mi vyprahne v ústech. „Zdravím… promiňte.“

Prodavač, muž se zarudlým obličejem a v propocené kost-kované košili, se otočí. „Přejete si?“

„Ta fotografie. Mohl byste mi říct, kdo je autorem?“ zeptám se, přestože odpověď znám.

„Jste všímavá. Je to…“ zamyslí se ve snaze vzpomenout si na jméno. „Jeden kluk z Nového Mexika, opravdový kovboj.“

Usměju se. Jasper by rád slyšel, jak se o něm mluví jako o kovboji, tím jsem si jistá. Prodavač si přehodí brýle na čtení z temene hlavy na špičku nosu, aby rozeznal podpis. „Jasper…“ Příjmení nedokáže rozluštit, a tak jen zamumlá něco začínajícího na G. „Znáte jeho práci?“

„Znám.“ Hlas se mi zachvěje. „Ano.“

„Má ji signovanou,“ sdělí mi prodejce. „Vážně neuvěřitelná příležitost.“

„Kolik?“

Podívá se na mě. „Šest stovek,“ odpoví. „Za rám nic nechci.“

Je to víc peněz, než jsem dnes plánovala utratit, ale ta fotka má mnohem větší cenu, než ten muž požaduje. Vytáhnu peněženku, a když mi fotku podává, překvapí mě, jak je rám těžký. Vybalím deku, kterou jsem předtím koupila, omotám ji kolem rámu a všechno pak nacpu zpátky do tašky.

Bezcílně bloudím mezi stánky. Nedokážu se soustředit na nic jiného než na Jasperovo dílo, které mám u sebe. Kolem stánků se pohybuje čím dál víc lidí, je horko a mně se najednou udělá mdlo. Žena prodávající lustry mi přitáhne plastovou skládací židli. „Jste v pořádku?“

„Díky,“ řeknu a skloním hlavu mezi kolena. „Zapomněla jsem se nasnídat.“

Neměla jsem tu fotografii kupovat. Tolik jsem se snažila přestat na Jaspera myslet a teď je kousek z něj zase zpátky.

Párkrát se zhluboka nadechnu, načež ženě poděkuju a najdu stánek, kde se dá koupit láhev vody. Přede mnou stojí jenom jeden zákazník, když uslyším, jak L’Wren zakvílí: „Jenno! Jenno!“

Stále držím těžkou tašku a prodírám se davem podél řady stánků. Jenna se smíchy popadá za břicho, a protože v každé ruce svírá plastový kelímek, všude kolem sebe cáká víno.

„Pomoc!“ volá L’Wren. Jednu nohu má nataženou před sebe a pomocí paty se snaží posouvat dopředu. Druhou má zaseknutou za sebou, vězí až po přezku v blátě. Jenna si strčí jeden kelímek do pusy a volnou rukou se snaží kamarádku vyprostit.

„Diano!“ vykřikne L’Wren úlevou, když mě uvidí. „Uvázla jsem v blátě!“

Přehodím si nákupní tašku přes rameno a s Jennou vezmeme L’Wren každá z jedné strany kolem pasu. „Na tři,“ rozhodnu. „Jedna, dvě…“ L’Wren zabručí tak silně, až si maličko upšoukne. Jenna si odfrkne a zapotácí se dozadu. Spadne na zadek, pak vymrští ruce k obličeji a vykřikne: „Moje výplně!“ Vzápětí se všechny tři rozřehtáme, až nám z toho slzí oči. Jsme celé od bláta.

Za soumraku už stojíme na parkovišti s farmářským stolem, borovicovou skříní, třemi krabicemi rustikálních světýlek a dvěma koberci. L’Wren mává na velký bílý náklaďák. Všechny tři se zhrozíme, když se auto hrne k místu vyhrazenému pro VIP nakládku. Liam vykloní hlavu z okénka, nemyté vlasy mu visí přes oči. „Soráček!“ Pak vytáhne dva dopravní kužely, dvakrát zatroubí a zataháním za imaginární lano nás pozdraví tradičním kamioňáckým stylem.

„Zdravíčko, dámy.“ Vyskočí z náklaďáku v mikině s kapucí a nápisem SMRT KAPITALISTŮM, nesourodých ponožkách a pantoflích značky Adidas. Liam je příliš mladý na to, aby byl bratrem, kterého jsem si v dětství moc přála, a příliš starý na to, aby byl mým rebelským synkem, nicméně ode dne, kdy jsem ho potkala, je pro mě součástí rodiny. Jako bratranec, s nímž se chcete bavit na rodinné akci a společně se pak klidíte všem ostatním z dohledu.

Dlouze se na naši trojku zadívá, jsme stále pěkně zablácené. „Probůh.“

„Liame!“ L’Wren mu podává plnou náruč tašek. „Máš to u mě. Nevadilo by ti vyklopit tuhle skříň u Jenny, viď?“

„Nevadilo.“

Dva chlápci z výstavy starožitností nám pomáhají všechno naložit do auta. Liam a já sledujeme, jak L’Wren a Jenna kupují poslední proutěné koše od prodejce vedle parkoviště a házejí je do kufru jejího range roveru. „Dárek jako poděkování pro Liama!“ křikne L’Wren.

„Paráda!“ Liam zvedne palec v pochvalném gestu. „Rozhodně ve svém životě potřebuju víc proutí.“ Podívá se na mě a pak na moje zablácená kolena. „Napadá mě spousta otá-zek.“

„Dovolím ti… dvě.“

Nečeká ani vteřinu. „Bylo součástí programu něco jako zápas v bahně? A vyhrála jsi?“

„Ano. A samozřejmě že ano.“

„Poslední otázka. Je něco z toho harampádí tvoje?“

Předstírám, že si ho pozorně prohlížím. „Promiň, ale chceš si ode mě koupit proutěný koš? Nebylo už těch otázek moc, Liame?“

Zasměje se a sáhne po tašce s Jasperovou fotografií. „Můžu ji dát dopředu, jestli chceš.“ Vím, že je to rozumná volba. Vytvořím si aspoň nějaký odstup od svého ducha z minulosti.

„To je v pořádku,“ odpovím. „Může jet se mnou.“

Poděkujeme Liamovi za odvoz věcí a nasedáme do L’Wrenina auta. Na zadním sedadle vytáhnu telefon a napíšu Alicii.

Neuvěříš, co jsem si dneska koupila.

Než stisknu tlačítko Odeslat, představím si dlouhý rozhovor, který by jistě následoval. Rychle text smažu a rozhodnu se jí později radši zavolat.

Opřu si hlavu o okénko a celou cestu domů si tisknu Jasperovu fotografii k hrudi.

Kapitola 3

Druhý den odpoledne si dvě mořské panny na umělých mušlích pomalu a lehce proplouvají L’Wreniným bazénem ve tvaru ledviny. V jedné z nich poznávám puberťačku, která pracuje v podniku Subway nedaleko mojí kanceláře. Je krásný den zkraje jara, svěží a chladný. Emmy je v sedmém nebi, běhá sem a tam po obrovském skákacím hradu a svírá Halstoninu dlaň.

L’Wrenin dvorek překypuje odstíny růžové a fialové, s balónky přivázanými ke každé židli, stolu a stromu. Každý z nich připomíná matrjošku, jak jsou nafouknuté menší do většího a větší do ještě většího. Po obvodu trávníku jsou kamarádčiny stoleté magnolie polepené duhovými třpytkami.

Zahlédnu Liama, jak stojí u příkopu kolem skákacího hradu, a pocítím ostrý záchvěv soucitu. Tváří se velmi znuděně a působí nepatřičně. Včera večer po návratu z Roundtopu mi L’Wren poslala video z jedné australské zpravodajské stanice – zrnité záběry skákacího hradu, který smetl vítr z trávníku před domem a odnesl jej pryč i s dětmi, co si uvnitř hrály.

Nemám ten skákací hrad zrušit? napsala.

Na moment mě napadlo, že si dělá legraci. Pak jsem si ale uvědomila, jak je úzkostlivá, pokud jde o cokoli, co má něco společného s Halston.

Odpověděla jsem: Zítra má být venku krásně. Já bych ho nerušila!

Oukej, oukej. Máš pravdu. Dík!!! odepsala. A pak: Zaúkoluju Liama, aby hlídal, ať ho vítr neodfoukne. Sekuriťáka u skákacího hradu by dělat mohl, ne? Stejně potřebuje práci, haha.

Přinesu Liamovi fialový dortík s veselým jednorožcem. Polovinu zdlábne jako jednohubku.

„Budeš tu trčet celý den?“ zjišťuju.

„Bohužel ne.“ Strčí si do pusy druhou půlku dortíku a pak si prsty upatlané od polevy utře do džínů. „Poslední dobou je o mě mega zájem.“

„Fakt, jo?“

„Jo. V Rockgate je zřejmě dost větrno a koná se tam milion večírků rádoby Kardashianek, takže…“ Gestem ukáže na hrad za sebou. „Mám docela nabito.“

„Liame.“ Po mém boku se objeví L’Wren. „Nenechej se rozptylovat duchaplnou konverzací s Dianou. Abys nezapomněl na svůj jediný úkol.“

Za mnou se z hradu vyřítí Emmy a vykřikne: „Maminko!“ Chytne mě za ruku. „Pojď skákat se mnou! Prosím!“

Vyklouznu z tenisek a následuju ji do hradu. Ve vzduchu je cítit pot malých dětí a výkřiky radosti. Kupodivu mi to připadá docela uklidňující. Potlačí to ostatní hluk z večírku – slyším hlasy, ale ne to, co kdo říká. Nemusím se socializovat, stačí, když se budu snažit nespadnout na někoho menšího, než jsem já.

Když někdo zakřičí: „DORT!“, Emmy se z hradu okamžitě vyřítí. Celá rozpálená a rudá ji následuju a Olivera najdu u barového pultu. Pohlédne do mojí zpocené tváře. „Cos dělala, našla jsi rotoped?“

„S Kevinem jsme si u něj v garáži dali intervalový trénink.“ Oliver mi odhrne pramen vlhkých vlasů z obličeje.

„No jasně,“ odpoví. „Mělo mě to hned napadnout.“ Poté co jsme Kevina viděli už několikrát u bazénu, jsme s Oliverem usoudili, že asi takové to musí být, když si člověk vyrazí s Jeffem Bezosem na jeho jachtu – bez ohledu na to, kolikrát si Kevin strhne polokošili, břišní svaly pod ní vždycky překvapí. Taky rádi předstíráme, že kdybychom byli napůl v důchodu jako on, cvičili bychom stejně jako Kevin, přestože oba víme, že to není pravda.

Oliver mi podá fialový drink. „Kir Royal?“

„Jak stylové.“ Cinkneme skleničkami o sebe a zbytek ve-čírku se bavíme s ostatními rodiči o počasí. Jednou za čas zachytím Oliverův pohled a vyměníme si nenápadné úsměvy a drobné zakoulení očima nad tím, jak promyšlený tenhle večírek je – zejména co se týče číšníků ze středoškolského cateringu, kteří jsou oblečení jako opravdoví rytíři ve skutečných kroužkových brněních.

„Vodka s tonikem pro mou paní.“ Doma mi Oliver podá pití a já se na posteli posadím a opřu se do polštářů. Stáhne si mikinu se zipem i tričko, pak se svlékne do boxerek a lehne si vedle mě. „Chtěl jsem udělat celou tu sestavu, žonglovat s vodkou a tonikem, ale nakonec jsem se rozhodl, že do toho nepůjdu.“

Zasměju se a pořádně si loknu. „Děkuju.“

Udělá totéž a odloží sklenici. Přitáhne si mě k sobě, takže jsme v dokonalé a důvěrně známé pozici lžičky. „Byl to prima den,“ řekne mi s ústy u mého ramene.

Když se otočím, abych ho políbila, poznám v jeho očích ten známý hladový pohled a přinutím se k úsměvu. Vím, že bych měla cítit touhu – pocit tepla nebo chvění kdesi v mém těle –, jenže nic takového se nedostavuje. Jako by se moje končetiny proměnily v hladký nehybný kámen. Místo touhy si najednou připadám šíleně unavená.

Tiše jsem doufala, že si pustíme Zákon a pořádek a budeme se mazlit v posteli, dokud neusneme, což by byl dokonalý závěr dne. Dneska ne, zlato, bolí mě hlava. Říkám si to jen pro sebe. Špatné vtipy jsou vždycky depresivní, zejména když je říkáte sami sobě. Znovu se napiju svého drinku, než mi ho Oliver vezme z ruky a položí vedle svojí sklenice.

A pak je to tady. Jeho dlaň na mém boku. Když se mě dotýká, moje mysl se toulá tak, jak to má ráda po dlouhém dni, kdy se mi v hlavě rodí jen ty nejopravdovější a nejsamozřejmější myšlenky, jako například otázka, jestli si nějaká žena v historii někdy v hloubi duše přála mít sex se svým mužem, ale pak to celé zastavila, protože ji bolela hlava. Snažím se představit si tu ženu bez tváře, jak se choulí v posteli a objímá jen své zdrcující zklamání – ne kvůli manželovi, ale kvůli sobě, jelikož je pak s nenaplněnými touhami nucena usnout.

Oliver mě svým ztopořeným penisem dloubne do stehna, což mě vrátí do přítomnosti. Do obří manželské postele, která mi připadá příliš malá, a do naší ložnice, která mi zase připadá příliš velká. Proč si ten jeho penis nikdy nedokáže vyložit situaci tak, jak má?

Přehnaně si zívnu, ale Oliver si toho buď nevšimne, nebo je mu to jedno. Ztěžka mi přehodí nohu přes nohu a políbí mě na krk. Tentokrát hlas v mé hlavě nežertuje, ale jen se ptá: Co to s tebou kurva je? Proč nám to tak ztěžuju? Je to jen sex. S mým manželem. S mým milým, milujícím, přitažlivým manželem, se kterým jsem strávila dokonalé odpoledne. Přitiskne se ke mně blíž a moje tělo ztuhne. Co to s tebou kurva je? Co to s tebou kurva je? Jeho pravá ruka se ve známém gestu přesune z mého boku na břicho.

„Berte to jako dárek z lásky,“ slyšela jsem jednou v jednom podcastu o vztazích. Žena si chraplavým hlasem se svými posluchači otevřeně povídala o sexu: „Přiznejme si, že při některých příležitostech je potřeba dávat, a ne brát.“ Jenže já nemám náladu ani na jedno z toho. Když se ke mně Oliver naposledy takhle přitulil, předstírala jsem, že spím. Předstírala jsem lehké chrápání, až se nakonec odvalil a začal chrápat doopravdy.

Teď mi rukou sklouzne po tričku na holou kůži a lehce mi stiskne prso. Jeho ústa najdou má a líbáme se, jeho jazyk se pohybuje tak, jak to oba známe. Na vyčerpání to dneska neuhraju. Sjede mi rukou po holém břiše, kde se na krátký okamžik zastaví na lemu mých kalhotek. Vím to, protože to dělá pokaždé stejně. Máme stejný sex se stejnou pětiminutovou předehrou a ve stejných polohách snad už celý život. Tak proč je najednou tak těžké s ním spolupracovat? Co to s tebou kurva – prohnu se v zádech a zasténám tak, jak to má rád, tak, aby měl povolení zasunout do mě prsty. Dívám se, jak si je nejdřív olízne, protože ví, že nejsem vlhká. Pak jimi pohybuje v pomalých kroužcích připomínajících rozbitou gramodesku, kterou za ty roky, co jsme spolu, nikdy neopravil. Kousnu se do rtu. Převalí se na mě, druhou rukou mi vklouzne pod nohy a chytí mě za zadek. Zavřu oči a snažím se představit si jeho hezkou tvář, jeho pohodový úsměv. Je pohledný a milující. A čistý. Tak čistý. Vjedu mu prsty do vlasů a vdechuju vůni jeho mýdla. Trochu dřevité a citrusové. Zajímalo by mě, co tím výrobci mýdla zamýšleli. Možná chtěli, aby vůně připomínala přírodu, třeba vodopád nebo tu příjemnou vůni hlíny těsně po dešti. Není zrovna sexy, že přemýšlím o vědcích, kteří vyrábějí mýdla. Znovu zasténám a snažím se vrátit do přítomnosti, vnímat Oliverovu kůži na té své. Reaguje na to vlastním hrdelním sténáním a vzrušeným šťouchnutím penisu do mého břicha. Stáhnu si kalhotky, pozvu ho dovnitř a doufám, že se věci pohnou. On pozvání přijímá, drsně mě políbí na ústa a už se do mě tlačí.

Podívám se do jeho soustředěné tváře, zavřu oči a ještě trochu zasténám.

„Líbí se ti to?“ zeptá se.

„Anooo.“ Znovu zasténám, ale ten výkon se mi zas tak moc nedaří. Místo nudy cítím, jak mě uvnitř začíná hřát něco nebezpečnějšího. Snažím se ten pocit zahnat, ale cítím, jak ve mně narůstá vztek. Zlobím se na Olivera, že si to moje hraní takhle užívá. Proč mi to tak snadno žere? Nebo mě tu snad ani nepotřebuje? Přestávám pohybovat boky, abych zjistila, jestli to vůbec zaznamená. On pokračuje ve svém nastoleném rytmu a pohybuje se ve mně. Vylepším to ještě tím, že hlasem unavené operátorky na erotické lince, které právě končí šestnáctihodinová směna, nepřesvědčivě mručím o tom, jak má tvrdé péro, což jsem nikdy předtím neřekla. Pak otevřu oči a kradmo mu pohlédnu do tváře. Čekám, že se rozesměje. Nebo že bude zmatený. Nebo že ho to odradí. Nemůžeme si přece být tak vzdálení, aby ho nezaskočila bezvýraznost mého hlasu a nezvyklá várka oplzlých řečí. On má však zavřené oči a zdá se, že je pohlcený extází. „Jo,“ řekne. „Hmm.“

Mlčím. Pevně stisknu víčka a rozhodnu se, že právě v tomto okamžiku přestanu předstírat angažovanost, přestanu hrát vlastní potěšení. Budu to považovat za experiment. Třeba jako je výroba mýdlových vůní. Přestane s tím? Zeptá se mě konečně, co se děje?

Nezeptá.

Tričko mám vyhrnuté po bradu, když Oliver zasténá a pak se zachvěje, oči má tak zastřené vzrušením, že mě už vůbec nevidí. „Bože, tohle jsem tak potřeboval,“ oznámí mi. Svalí se ze mě a vzdychne.

Stáhnu si tričko, zatímco Oliver se zívnutím odcupitá do koupelny a pustí si sprchu. Nenapadne ho, že by mě třeba políbil nebo se za mnou aspoň ohlédl. Teplo pod mou kůží teď připomíná sžíravý oheň. Chvíli přemýšlím o tom, že se schoulím do polštáře a rozbrečím se. Možná by mi to přineslo úlevu. Ale nejsem smutná, i když po tom skoro toužím – pak by se Oliver možná vrátil ze sprchy a přišel by mě utěšit. Já bych se sama pro sebe nesměle usmála, že z toho dělám takovou zbytečnou kovbojku, v objetí bychom usnuli a ráno bychom se oba cítili lépe. Jenže to, co mě sžírá, není smutek. Je to vztek. Ten pocit je tak nepříjemný, že mám chuť utéct do koupelny a skočit do studené sprchy. Jenže se nemíním k Oliverovi ani přiblížit.

Vstanu a natáhnu si džíny. Popadnu klíče a kabelku, vyklouznu z předních dveří a pak už startuju auto, aniž si dovolím přemýšlet, co si Oliver pomyslí, až vyjde z koupelny a zjistí, že moje strana postele je prázdná.

Nic. Nenapadne ho nic jiného než to, že jsem vstala, abych zkontrolovala Emmy, jako to dělám vždycky. Vleze si do postele, spokojeně usne a začne chrápat.

Kapitola 4

Zatímco je celý dům ponořen do spánku, tiše vycouvám z příjezdové cesty a vyjedu z naší ulice. Od západu slunce se nějak oteplilo. I když mám zapnutou klimatizaci, tričko se mi lepí na hruď. Hřbetem ruky si otírám oči – slzy konečně přicházejí. Jsou těžké a horké, ale nepřinášejí úlevu ani dost smyslu na to, abych se otočila a vrátila se domů. Nevím, kam jedu. Jsem unavená, brečím a tohle celé je hloupost. Není to tak, že bych utekla. Emmy bych rozhodně nikdy neopustila. Proč v té větě nejmenuju i Olivera? To bych přece měla. Ozáří mě reflektory protijedoucího auta. Takhle se lidem stávají nehody? Pokaždé, když se mi hlavou honí myšlenky o smrti, napadne mě, co by tomu lidé řekli.

Slyšela jsem, že utekla před sexem.

Se svým manželem?

Měla bych se otočit, ale domů se mi nechce, ne teď.

Projíždím kolem nákupních center, kterým konkurují obří obchody s nábytkem. V tuhle hodinu je všude zavřeno. Míjím prodejnu Cheesecake Factory, Taco Bell, obchůdek s alkoholem a pak se dostanu na dlouhý úsek ničeho, projíždím dvouproudovkou obklopenou prázdnými poli. Po nějaké době najdu obchodní zónu s neosvětleným nehtovým salónem, rozvozem pravé italské pizzy, několika prázdnými výlohami a barem beze jména, kde svítí červený neon Živá hudba.

Zajedu na parkoviště a vypnu motor. Klimatizace utichne, stejně jako všechno ostatní. Přemýšlím, že si sklopím sedadlo a odpočinu si. Víčka mám ztěžklá od pláče. Jenže když je zavřu, myslím na Olivera a na to, jak daleko jsem jela v tuhle pozdní hodinu. Zase je tedy otevřu, pak i dveře auta a přes parkoviště uslyším dunění hudby.

Uvnitř baru je skoro úplná tma, až na mihotavá světla v barvách duhy, která visí ze stropu jako pavučiny. Smrdí to tam povědomě – pachem starého piva, které se vsakuje do barových podložek a nikdy se pořádně nevymyje, bez ohledu na to, kolik nocí strávíte tím, že ty podložky po směně vytahujete ven a oplachujete je bělidlem.

Najdu si volnou stoličku a objednám si vodku se sodou. Vypiju ji rychleji, než jsem měla v úmyslu, ledová tekutina do mě teče jako voda. Pozoruju ženu ve žlutých hedvábných šatech, jak cpe drobné do jukeboxu, zatímco zbytek její skupiny vykřikuje návrhy songů. Je krásná – její světle hnědé vlasy po ramena a dlouhé končetiny zachycují světlo, jak se naklání nad jukeboxem. Všimnu si jejího tetování, po vnitřní straně paží se jí táhne hejno vran. V hudbě nastane pauza a ona s očekáváním vzhlédne. Nejdřív se nic neděje, takže do jukeboxu strčí bokem a najednou prostor svým jemným hlasem zaplní Rodney Crowell, který tiše prozpěvuje Shame on the Moon.

Cítím, jak se za mnou blíží dva muži a snaží se upoutat barmančinu pozornost. Jeden z nich bubnuje dlouhými prsty do pultu. Objedná si šest margarit a nakloní se přese mě, aby je podal zpátky svému kamarádovi. Barmanka ke mně přistrčí další vodku se sodou a kývne jejich směrem. „Tu vám koupili oni,“ vysvětlí. Pozvednu k nim sklenku a usměju se, nicméně si dávám pozor, abych se vyhnula přímému očnímu kontaktu. Zanedlouho už vedle mě sedí mladý muž s rozcuchanými hnědými vlasy a drobnými bílými zuby. „Doufám, že vám to nevadí,“ promluví a já zavrtím hlavou. Dáme se do řeči. Celá jejich skupina sem přijela ze svatby. „Kamarádi z vysoké,“ dodá.

„Jaké to bylo?“

„Krásné, moc pěkné,“ usměje se a přikývne. „Ale k pití jenom růžové šampaňské, takže ti odhodlanější pijani skončili tady.“ Bavíme se o horkém počasí a místním koupališti a já mu zalžu, že jsem tu jen na návštěvě z Kalifornie. Cítím se příliš unavená na to, abych mu věnovala tolik pozornosti, takže jen poděkuju za drink a odeberu se na terasu.

Tam objevím druhý bar, který je stejně přeplněný. Stojí u něj malé pódium, ale žádná kapela, jen osamělý mikrofon a kytara opřená o vinylovou stoličku. Z velkých reproduktorů se line hudba z jukeboxu. Ženu ve žlutých šatech lze snadno zahlédnout, tančí se svým partnerem poblíž pódia. Mají oči jenom pro sebe. On vklouzne prsty pod jedno z tenkých ramínek jejích šatů a pak si ji přitáhne k sobě, přitiskne svou tvář k její a zavře oči. Určitě to mezi nimi teprve začíná, když se jeden druhému tak soustředěně věnují, pomyslím si. Zatímco je pozoruju, uklidňuje mě, že se mnou nemají nic společného. Přemýšlím o tom, jaké by to bylo nahrát si tenhle okamžik, nějak tenhle večer zachytit a odnést si ho s sebou jako jednu ze svých mini kazetek. Co bych na ní zachytila? Okolní hluk davu, slabý zvuk texaské noci v pozadí. Co kdybych se třeba odvážila tu ženu ve žlutých šatech oslovit? Zeptala bych se jí, jak se cítí, když tam tak tančí se svým partnerem? Vyslechla, po čem upřímně touží. Já už ale nejsem tak odvážná jako dřív.

Začínají mi těžknout víčka, a proto nechávám svůj druhý drink skoro nedotčený a vracím se zpět do předního baru. Přemýšlím, že bych požádala barmanku o kávu, ale nakonec usoudím, že by to trvalo příliš dlouho. Měsíc je bledě oranžový a světla hvězd jde jen stěží rozeznat od světel města. Pomalu se tou hustou tmou odeberu zpátky k autu.

Po chvilce jízdy zastavím. Silnice je opuštěná a tmavá a já si musím posvítit telefonem, abych prohledala batoh. Rychle najdu, co hledám: diktafon zastrčený na dně. Stisknu tlačítko pro přehrávání a auto zaplní Jessin hlas.

A čím víc se mě dotýkal, tím víc jsem si říkala, že ano, přesně tohle chci od sexu na jednu noc. Všechno na jeho rukou pro mě bylo neznámý. Dotýkal se mě a já nedokázala odhadnout jejich tlak ani to, kam budou směřovat dál. Tričko jsem měla vyhrnutý až ke krku a šmátrala jsem po jeho zipu, když taxík zastavil. Zapomněla jsem, kam jedeme. Stáli jsme před budovou, kterou jsem nepoznávala. Fakt jsem jela k němu domů.

Málem jsme si to rozdali hned na schodech. Nejspíš by k tomu i došlo, kdyby mi nedýchl do ucha „pojď“. Potom mě vtáhl do svýho bytu.

Uvnitř to vypadalo přesně tak, jak jsem čekala. Nudný nábytek a neustlaná postel s kostkovaným flanelovým povlečením. Udělalo na mě ale dojem, že žije sám. Díkybohu. Zeptal se mě, jestli nechci něco k pití, vodu nebo tak něco. Já jsem si ale nechtěla povídat. Bála jsem se, že by se tím kouzlo mohlo narušit a ztratila bych kuráž – už teď jsem cítila, že k tomu nemám daleko, když jsme byli v jeho bytě. Díky tomu mi připadal nějak skutečnější, jako bych si měla vyslechnout celou jeho minulost, ale já jsem chtěla být jen tam, v přítomnosti, a o něm nic nevědět. Kdybych se kolem sebe moc rozhlížela, najednou bych ho poznala, jen podle věcí v jeho bytě, a mohla bych zjistit, že je tuctový.

Takže jsem ho přitlačila ke zdi. Byl strašně vysoký, víš, asi o hlavu vyšší než já, a já si musela stoupnout na špičky, abych mu dosáhla na pusu. Políbila jsem ho, dlouze a tvrdě, a on mi řekl: „Ty jsi tak sexy.“ Jeho hlas ale sexy nezněl, jako tomu bylo v baru s tou vší hudbou kolem, a tak jsem mu řekla, ať zmlkne. Rozepnula jsem mu košili. To se mu líbilo.

„Nehýbej se,“ řekla jsem mu. A on přikývl. O krok jsem ustoupila a obdivovala jeho tělo. Snažila jsem se netvářit příliš ohromeně, ale byl fakt nádherný. Ty svalnatý doliny, kde mu břicho přecházelo v boky. Podle toho, jak mu visely džíny, jsem poznala, že chodí naostro. Natáhl se po mně, ale přitiskla jsem mu ruce k bokům. „Nehýbej se,“ zopakovala jsem. Pak jsem si stáhla tričko, rozepnula podprdu a nechala ho, aby se díval, jak si ji svlíkám.

Oči se mu rozzářily a znovu se po mně natáhl, ale já zavrtěla hlavou. Řekla jsem mu: „Teď tě svlíknu. Navzájem si dopřejeme orál, zašukáme si a já pak odejdu.“ On jen mlčky přikývl a já se málem rozesmála. A když jsem se usmála, vrátila se mu do očí hravost, což se mi líbilo. Řekla jsem mu, ať je zticha, zatímco jsem ho svlíkala.

Košili už měl rozepnutou, tak jsem mu ji stáhla z ramen a nechala ji spadnout na zem. Přesně tohle jsem chtěla, paže, který jsem nepoznávala, přirozeně svalnatý a silný, aniž bych musela poslouchat všechny ty nudný historky o trápení ve fitku, kterým bych se nevyhnula, kdybychom spolu regulérně chodili.

Dotkla jsem se jeho neznámýho tetování, jakýhosi souhvězdí na vnitřní straně bicepsu, a slyšela jsem, jak se mu zatajil dech. Líbilo se mu, jak se ho dotýkám. Rozepnula jsem mu kalhoty a stáhla mu je přes boky. Měla jsem pravdu. Byl fakt naostro a péro – větší, než jsem čekala – mu stálo. Vzala jsem ho do dlaní a beze spěchu ho hladila. Špička jeho penisu byla vlhká, a tak jsem mu řekla: „Ne tak zhurta. Zpomal.“ Celý jeho tělo se zachvělo, jako by se ze všech sil snažil mě poslechnout.

„Můžeš jít blíž.“ Řekla jsem mu, aby mi sundal sukni. „Ale nesmíš použít ruce.“ Chvíli se tvářil zmateně, nato totálně dychtivě a pak na mě zaostřil pozornost. Měla jsem na sobě černou koktejlovou minisukni. Neměla žádný knoflíky ani zip – stačilo, aby si klekl na kolena a použil zuby.

Zakousl se mi do horní části sukně a stáhl mi ji ke kotníkům. Vyklouzla jsem z bot na podpatku, a když jsem to udělala, byl najednou v dokonalý výšce – klečel přede mnou, s ústy v úrovni mých kalhotek. Snažil se sáhnout dovnitř, ale odstrčila jsem mu prsty. Tak použil pusu, a když mi na zem spadly i kalhotky, neodolal a vrátil se ke mně svými rty.

Nechala jsem ho, aby mi olízl vnitřní stranu stehen, roztáhl mi je od sebe a vklouzl do mě jazykem. Kroužil mi kolem klitorisu a bylo to tak příjemný, že jsem si jeho hlavu přitiskla blíž, aby mohl hlouběji. Pochopil každičký signál, lízal mě jemně a pak silněji, zatímco jsem souhlasně sténala.

Zkroutily se mi prsty na nohou a já si říkala, že tohle bude naše jediná společná noc, takže na to můžeme jít pomalu.

Odtáhla jsem od sebe jeho obličej a on se na mě tak trochu prosebně podíval a čekal na můj další krok. Ztěžka oddechoval a jeho péro úplně pulzovalo, jako by se ke mně natahovalo a chtělo se dotýkat každýho centimetru mýho těla, jen když se bude moct přitisknout k mojí kůži.

Chtěla jsem, aby se mě zase dotýkal, všude. Chtěla jsem, aby mě zvedl, hodil na postel a ošukal mě na tý měkký flanelový peřině. Ale taky jsem chtěla, aby to trvalo dýl. A líbilo se mi, že mám všechno pod kontrolou stejně jako v práci. Kdyby něco podělal, dala bych mu padáka. Tak jsem mu řekla, ať vstane.

Dovedla jsem ho k posteli a on se natáhl pro kondom. Potom jsme oba klečeli na posteli, líbali se a tajil se nám dech. Sténal a oba jsme byli tak připravení, že jsem si myslela, že se snad uděláme hned teď. Já ho ale přetlačila na záda a rozkročila se nad ním. Chytil mě za boky a já ho nechala. Nechala jsem ho, aby se mě pevně držel, když jsem ho vedla do sebe, a oba jsme zalapali po dechu. A když už jsem si myslela, že ho nemůžu cítit hlouběji, zvedl boky, aby se setkal s mými, zabořil se do mě a já jsem vykřikla.

Pak jsem zavřela oči a jediný, na co jsem myslela, bylo, jak to je senzační s tímhle klukem, kterýho sotva znám. Kterýho nechci znát. Chytala jsem se všeho, na co jsem dosáhla – prostěradla, jeho ramen – a pořád jsem si říkala, že z tohohle budou holky v baru úplně hotový. Zapřela jsem se o jeho hruď a tiskla se pevně k němu, úplně jsem si ho osedlala, zatímco on se držel mých boků, já už se sice skoro udělala, ale ani jeden z nás to nedokázal zpomalit.

Cítila jsem, jak se něco ve mně chystá zaječet, nemohla jsem si pomoct a vykřikla jsem nahlas: „Takhle tě šukat je prostě boží, a přitom si ani nemůžu vzpomenout na tvý jméno!“ A on přirazil silněji, celý moje tělo se kolem něj sevřelo. Oba jsme se třásli, když jsme se udělali, byli jsme vyčerpaní a zpocení.

Na kazetě se ozve šustění, následované zvukem mého vlastního hlasu, který před lety položil Jess otázku: A jaký to bylo potom, být s někým poprvý?

Nastane dlouhá odmlka a pak se ozve Jessin hlas: To je právě ono. Nechtěla jsem, aby to bylo poprvý. Nebo začátek něčeho novýho. Nechtěla jsem žádný příště. Chtěla jsem, aby to byla jen tahle jediná noc. Jess se zasměje. Ale kéž bych si tak vzpomněla na to jeho jméno.

Zastavím přehrávání. Je ticho a klid, až na duet cvrčků a kobylek kolem mého auta.

Nepotřebuju prožívat začátek něčeho nového. Oliver a já jsme tam, kde máme být. Máme svůj vlastní druh intimity, říkám si. Co na tom, že to nevypadá tak, jak jsem si myslela? My určitě nejsme na konci. Možná spíš na začátku středu něčeho. Nemám žádný plán, ale můžu si ho vytvořit. Oliver je takhle šťastný, tak proč bych nemohla být i já? Dnes večer se vrátím na Levitt Drive, na dálnici I-30 East, odkud zamířím na Kings Road a stočím to dolů přes Moorpark k naší příjezdové cestě. Vyjdu po schodech, vplížím se vedle Olivera, dám si dobré čtyři hodiny spánku a zresetuju se, než to všechno začne nanovo.

Kapitola 5

Příští víkend strávím větší část soboty doháněním restů v kanceláři. Připojím se k Oliverovi a Emmy u kuchyňského stolu na brzkou večeři. Emmy jí nudle s máslem a Oliver kouká do telefonu.

„O co jsem dneska přišla?“ zeptám se.

Emmy si povzdechne. „Pochůzky. Babiččin dům. Další pochůzky.“

Oliver dodá: „Zmrzlina. Čajový dýchánek. Další zmrzlina.“

Emmy se usměje a všimne si krabice s barvami, které jsem jí koupila. Rozzáří se jí oči. „Pro mě?“

Přikývnu a Oliver směrem k dceři vrhne ohromený pohled. „Tvoje máma ti dokáže sehnat ty nejúžasnější věci.“ Poslední dobou mě před Emmy chválí často, ale nikdy se nedívá přímo na mě. Políbí ji na temeno.

Zvednu Jasperovu fotografii, která leží opřená o zeď od chvíle, kdy jsem ji přinesla domů, a snažím se pro ni najít místo. „Napadlo mě, že by mohla být v obýváku?“

„Klidně.“ Oliver se na ni ani pořádně nepodíval. Vlastně si nevšiml, že tam celý týden leží. Štve mě to a teď jsem naštvaná sama na sebe, že to tak cítím. Proč chci, aby Oliver obdivoval Jasperovu fotografii?

„Utratila jsem víc, než jsem měla,“ postěžuju si. Zadívá se na mě. „Ale můžu si to dát k narozeninám.“

„No, my pro tebe už jedno takové předčasné narozeninové překvapení máme,“ nechá se slyšet.

„Vážně?“ Narozeniny mám až zítra.

„Zavři oči a podej mi ruku.“

Emmy mi vyleze na záda a zakryje mi oči rukama, které voní máslem. „Nekoukat!“

Vedou mě nahoru a zastaví se u dveří místnosti s harampádím. Emmy sundá ruce a já otevřu oči.

Pokoj je uklizený. A téměř prázdný. Žádné dětské houpačky navršené na huňatém koberci, žádné další plastové úložné boxy označené popiskem NA CHARITU. Už to není místnost plná harampádí. A není to ani pracovní prostor. Je to pokoj pro hosty, takový, jakým měl podle dispozic našeho domu vždycky být. Oliver dokonce vytáhl z garáže naši starou postel a pověsil nad ni můj obraz modrých květin.

„Postel teda ještě není povlečená,“ konstatuje.

„Páni.“ Srdce mi údivem poskočí.

„Většinu dne se o Emmy starala máma, ale jela se mnou do té charitativní organizace.“

„Dvakrát,“ upřesní Emmy.

Snažím se překonat narůstající paniku. Plastové úložné boxy. Do jednoho z nich jsem nacpala tu starou krabici od bot plnou mini kazet. Ještě jsem ji od té doby nevytáhla. Všechny ty rozhovory. „Odvezl jsi tam všechno?“

„Všechno,“ přikývne hrdě Oliver. Poškrábe se na ruce a rozhlédne se. „Kromě nafukovací matrace.“ Otevře skříň. „Ta mi připadá ještě docela zachovalá.“

Hrdlo se mi sevře vztekem. „Olivere.“ Co na to mám říct? „Moje věci…“

Oliver vypadá zmateně. „Ty jsi naštvaná?“

„Měl ses mě zeptat…“

„Vždyť se toho harampádí snažíme přece zbavit už celou věčnost.“

„Jasně, já vím. Ale možná jsme něco z toho chtěli zachránit. Tak dlouho jsem to neprocházela…“

Nejradši bych na něj začala ječet. To, jak mě tohle překvapení rozrušilo, mi samotné bere dech. Nemůžu se na něj podívat, nemůžu mluvit. Ale jak měl vědět, co pro mě ty pásky znamenají? Nikdy jsem mu ani jednu z nich nepustila. Myslím na to, jak jsem tu krabici od bot ledabyle strčila do boxu a teď jsou všechny kazety pryč. Hodiny rozhovorů a příběhů z doby před lety, které jsou nenávratně ztraceny.

„Diano,“ řekne Oliver a obejme mě kolem ramen rukou, která je snad z olova. Málem přepadnu dozadu. „Pro všechny ty věci se najde lepší domov.“ Ztrápeně se usměju. On netuší, že zahodil roky mého života – roky příběhů jiných žen. Oliver se tváří ublíženě a zmateně. Samozřejmě nemůže pochopit, co všechno zlikvidoval. „Diano, já vůbec netuším, co jsem pokazil.“

Přes jeho rameno vidím, že si nás Emmy prohlíží a prsty svírá lem svojí noční košile. Usměju se na ni. „Pojďme si vyčistit zuby, ano, srdíčko?“

„Ještě jsem neměla dezert!“

„Diano,“ naléhá Oliver tentokrát tišeji. „Co se děje?“

Snažím se znít uvolněně. „Víš, jak to je se mnou a starým harampádím. Vyvolává ve mně nostalgii.“

Oliver svraští čelo a vypadá, jako by chtěl něco říct, ale nechá mě jít.

„Sakra, Diano. Zkus na tom podání trochu ubrat. Dej mi taky šanci.“

L’Wren se směje, ale je vidět, že to myslí vážně. Nerada prohrává a já ji právě porazila přímo na sety. Asi jsem ji měla nechat vyhrát ten poslední, ale je to můj den a taky fajn pocit, když můžu pořádně zabrat. Přemýšlím, že jí připomenu, že mám narozeniny, jen aby si to později neuvědomila a necítila se špatně, ale není to ještě divnější? Je mi jedenačtyřicet. Tyhle narozeniny by měly proplout kolem bez povšimnutí.

Odložíme rakety a zamíříme k autům na parkovišti veřejného parku v Rockgate. Tady trávíme většinu víkendů – buď na hřišti, nebo na tenisových kurtech či v městském bazénu. Občas se tu s Emmy zastavíme ráno před školou, aby mohla pozorovat srnky, které na okrajích parku spásají lesní jahody.

„Koupím ti v kiosku limču, jo? Mám ještě hodinu, než Emmy začne lekce plavání.“

„Dlužíš mi něco silnějšího než limču, abys mi vynahradila ten výprask. Vážně, Diano, kolik lekcí týdně absolvuješ?“

„Jenom dvě,“ odpovím. Nedodám, že jedna z nich trvá dvě hodiny. Nikdy jsem si nemyslela, že jsem soutěživá, ale tenis ve mně tohle probouzí.

Ozve se L’Wrenin telefon. „Liame?“ přijme hovor. „Já tě vyzvednout nemůžu, mám schůzku… Ano, jsem objednaná ke kadeřnici.“

„Co se děje?“ zašeptám.

Přikryje telefon rukou. „Liamovi se porouchalo auto. Jeho otec je na golfu a nezvedá to.“ Nehlasně vysloví: Proč právě já?

„Já pro něj zajedu,“ nabídnu se. „Kde je?“

„Panebože, Diano, ty jsi vážně anděl.“

Liam stojí před benzinovou pumpou, když zastavím. Vlasy si obarvil do odstínu půlnoční modři. „Díky,“ řekne a nasedne na místo spolujezdce. „Máš to u mě.“

„Považuj to za kompenzaci za ten odvoz našich věcí z Roundtopu. Kam jedeme?“

„Můžeš mě vzít s sebou do parku a já počkám na tátu. Líbí se mu, když ho z trávníku hecuju.“

„To je tvoje auto? To šedé?“

„Jo. Říkám jí Rosie. Před pár měsíci jsem nechal na střeše bagetu se sýrem a ten se k ní přilepil. Díky tomu se dá snadno poznat.“

„Liame. To je hnus.“

„Já vím. Dělám to jen proto, abych viděl, jak se L’Wren tváří, když vedle ní zastavím.“

„Už jsi je někdy poprosil, jestli by ti pomohli sehnat nové auto?“

„L’Wren se nabídla. Nesnáší, když vidí Rosie zaparkovanou na příjezdový cestě. Ale jak jsem říkal… Docela mě baví sledovat ten její výraz.“ Usměje se. „Já vím, jsem blbec.“ Vjedu na silnici a vracím se do parku. „Ona tě má fakt ráda, víš?“

„Nemusíš se snažit, Diano.“

„Neříkám to jen tak. Je to pravda.“ Proč zní můj hlas tak dutě? „Možná byste spolu mohli někdy něco podniknout? Jenom ve dvou.“

„Jasně. Třeba se s ní objednám na kosmetiku.“

Snažím se nesmát. „Co kdybys jí pomohl uvařit večeři?“

„Tu vaří táta.“

„Vím, že má ráda ranní procházky. Mohl by ses k ní třeba přidat.“

„Ona tomu říká ‚čas pro sebe‘.“

„Fajn. Ale chápeš, co tím myslím. Protože co jiného připadá v úvahu?“

„Být trvale černou ovcí rodiny?“

„No tak, Liame. Ty nejsi černá ovce.“

V autě je dlouhou minutu ticho. Liam si prokřupne klouby a pak konečně promluví. „Když jsem byl ve čtvrťáku na střední, měl jsem jet na víkend k mámě, ale ta nakonec odfrčela na Floridu, takže jsem se musel otočit a vrátit se k tátovi. Když vjel můj taxík na příjezdovou cestu, táta s L’Wren a Halston stáli před domem v červeno-zeleným oblečení a fotili se na rodinný vánoční přání. Pozvali dokonce i mou rasistickou babičku, která se pokusila otrávit našeho zahradníka. Táta předstíral, že můj návrat očekával, a řekl mi, abych se k nim na fotce připojil, i když bylo zřejmý, že to naplánovali na dobu, kdy budu pryč. Připadá mi hloupý o tom vůbec mluvit. Já na tý pitomý vánoční pohlednici mezi nima být nechtěl…“

„Ale vlastně jsi chtěl být mezi nimi.“

„Ha. Chytrý, no jo.“ Usměje se. „To chci pořád. Asi jo. Nevím, je to hloupý. Kromě toho mám skoro našetřeno na stěhování. Takže… brzo.“

Přijíždíme ke golfovému hřišti a já zaparkuju na stejném místě jako předtím. „Chceš si odpálit pár tenisových míčků?“

„Moc vtipný,“ odpoví.

„Jenom se mnou.“

„Diano. To nikdy.“ Vážně se na mě podívá. „Ani na tvoje narozky.“

Když mi bylo jedenáct, ležet u třpytivého bazénu v dobře padnoucích dvoudílných plavkách mi připadalo jako splněný sen. Místo toho jsme s matkou bydlely v ošuntělém bytě na úpatí Hollywood Hills, kam jsme se přestěhovaly po jejím posledním rozchodu. Než se seznámila s mým otcem, hrála v komunitních divadelních představeních, a jakmile od nás táta v mých třech letech odešel, rozhodla se, že je čas splnit si svůj sen a stát se profesionální herečkou.

Po většinu odpolední, která máma trávila na konkurzech nebo pracovala za pultem Clinique v obchodním domě, jsem klepala na dveře našeho pana domácího a ptala se ho, kdy bude napuštěný bazén na dvoře domu. Byl to drobný muž jménem Chad s hustou hřívou pískově blonďatých vlasů. Vždycky pokrčil rameny se stejnou odpovědí: „Volal jsem jim, protože ten bazén nějak netěsní.“ Věděla jsem, že lže a bazén nejspíš nikdy neopraví, ale stejně jsem se musela zeptat. Pak jsem v plavkách seděla na jeho okraji, kde měla být nejhlubší voda, slunce mi pražilo do zad a nechávala jsem holé nohy viset nad kalnou vodou na dně. Pohupovala jsem jimi sem a tam a tiše se modlila za to, aby mámě ten konkurz vyšel. Modlila jsem se k patronovi Los Angeles, ať se jí ozvou a najdou pro ni vhodnou roli.

Jednoho horkého letního dne po konkurzu, který se jí nevydařil, prošla kolem mě a vyhrkla: „No tak, hni se. Pohni.“ Rychle jsem se postavila, přičemž se mi plavky od rozpáleného betonu odlepily jako suchý zip.

Uvnitř našeho bytu máma křikla na Chada, že jsou tam blechy, a on se pomalu vydal nahoru a něco nastříkal na koberec. Pak nám dal instrukce, kdy máme vysávat. Celou dobu, co tam stál, si máma stěžovala, jak je tam nemožné cokoli dělat – nemohla se ani učit svoje repliky, protože ji ty blechy příliš rozptylovaly. Chad jí s neutrálním výrazem poradil: „Zkuste té bolesti v procesu využít,“ a pak na mě při odchodu mrkl. Herci, kteří měli nouzi o práci, se náš dům přímo hemžil.

Blechy přetrvávaly, ale také jsme byly bez peněz a dlužily za nájem, a tak máma přestala Chadovi volat a já jsem se ho přestala ptát na bazén. Většinu dní jsme zůstávaly uvnitř, a kdykoli zaklepal na dveře a chtěl po nás nájemné, předstíraly jsme, že nejsme doma. Dnes jsem ale tady, mám narůžovo nalakované nehty a v ruce držím sklenici ledového čaje z občerstvení vzdáleného pouhých deset metrů. Z druhé strany mého vychlazeného nápoje stojí můj pohledný manžel, s nímž mám dokonalou, zdravou a geniální dceru, která čeká na okraji bazénu a sleduje svého instruktora, jak předvádí skok do vody.

„Podívej se na ni,“ řekne Oliver s hrdým výrazem. „Je tak silná. Po kom má ty svaly?“

„Já vím!“ vyhrknu. „Možná bychom ji měli přihlásit na gymnastiku. Spousta olympijských potápěčů začínala jako gymnasté.“

Oliver se na mě podívá s vážnou tváří. „Myslíš, že díky tomu přestane usilovat o Nobelovu cenu za mír?“

Zasměju se. Teď je řada na Emmy, aby skočila do vody, a Oliver mi jemně stiskne ruku. Sevřu mu ji pevněji. Emmy vykročí až k samému okraji, ruce natažené nad hlavou. Pak se postaví na špičky a vrhne se do hlubiny.

Neměli bychom tleskat jednotlivým dětem – je to pouhá lekce, nikoli soutěž –, ovšem když Emmy vyleze z bazénu, Oliver pochvalně hvízdne.

Ostatní rodiče se smějí, protože je příliš milý a oblíbený, než aby ho někdo pokáral za to, že fandí svojí dceři. Emmy se k nám rozzářeně otočí a celá mokrá se vydá zpátky k ostatním trénujícím dětem.

Po zbytek výuky s Oliverem mlčky posedáváme. Na takové chvíle se snažím vzpomenout, když se cítím ztracená. Je mi jednačtyřicet a konečně jsem polevila v ostražitosti. Utekla jsem chaosu. Nemusím se bát, že mě vystěhují z mizerného bytu nebo že si mě všimnou exekutoři. Mám práci, krásnou dceru a manžela, který mě dokáže rozesmát. Když stojím u pokladny v obchodě s potravinami, nebojím se, že až mi ty věci namarkují, budu je muset vrátit. Mám dny, jako je ten dnešní, kdy mě zaplavuje tiché vědomí, že jsem milovaná, a cítím se v bezpečí. I tohle je určitý druh touhy, říkám si.

Lekce končí a já vstávám, abych dceři odnesla ručník. Oliver natáhne ruku, aby mě zastavil.

„Počkej, teď něco uvidíš,“ vysvětlí a přetáhne si košili přes hlavu. Z tašky vytáhne reproduktor s připojením přes bluetooth a stiskne tlačítko pro přehrávání. Stevie Wonder začne prozpěvovat Happy Birthday, dostatečně hlasitě na to, aby si to užili všichni u bazénu. Oliver skočí do vody a pak pokyne Emmy, která se vrhne hned za ním.

„Na tři, Emčo!“ vykřikne. Ostatní návštěvníci bazénu se shromáždí kolem mě a sledujeme, jak Emmy a Oliver předvádějí neuvěřitelně nemotorné synchronizované plavání otce a dcery jako přání k mým narozeninám. Divoce rozhazují rukama a vyskakují nad hladinu, jak je napadne. Všimni si, jak je voda nadnáší. Podívej, jak se na sebe dívají, snaží se vzpomenout si na nacvičené pohyby a zároveň se smějí tomu, co se jim nepovedlo. Čelist mě bolí z toho, jak se směju, a v očích mě štípou slzy. Takové milé gesto. Snažím se nepřemýšlet o tom, proč si přikazuju, abych si to užila.

Emmy ukončí sestavu saltem z Oliverových ramen a já hlasitě zatleskám.

***

Cestou z večeře Emmy v autě usne. Oliver ji odnese nahoru, a zatímco ji ukládá do postele, já se rychle převlékám do pyžama. Umyju si obličej, vyčistím zuby a spěchám pod peřinu. Než Oliver přijde, je už zhasnuto a já mám zavřené oči. Jsem strašně unavená, říkám si. Z toho slunce a z vína, které jsme vypili u večeře. Je přirozené, že se mi chce spát. Oliver se posadí na svou stranu postele a já cítím jeho zklamání. Právě teď bych se po něm měla natáhnout. Dát podnět k naší chvilce intimity. Jakmile se do toho pustíme, jsem si jistá, že se mi to bude líbit. Čím víc si říkám, co mám dělat, tím méně se mi do toho chce. Takže místo toho předstírám spánek a vyhýbám se „narozeninovému sexu“, dokud nakonec oba neusneme doopravdy.

Kapitola 6

Když jsme spolu s Oliverem spali poprvé, nepřipadalo mi to jako šukání. Nebyl to ten druh sexu, během kterého by člověk přemýšlel, jestli mu ten druhý potom ještě zavolá nebo zda ho vůbec ještě chce vidět. Nešlo o žádný výkon. Nesnažila jsem se něco předstírat a on také ne.

Dva dny poté, co jsme se seznámili a já absolvovala prohlídku toho bytu, mi Oliver zavolal, že moje platební morálka na tom vážně není dobře. Tou dobou už jsem měla zajištěný pokoj ve třípokojovém bytě u kamaráda jiného kamaráda, který studoval na zubaře a moc toho nenamluvil. Týden nato mi Oliver volal znovu, tentokrát aby mi řekl, že firma jeho otce hledá novou recepční. „Je to hlavně o zvedání telefonů, ale pracovní doba není nijak hrozná. Dokonce i mně se podařilo to tam přežít,“ řekl. Bylo na něm vidět, že ho mrzí, že mi pronájem bytu nemohl nabídnout. Zmínil se o jednom snad volném bytečku v budově, kde bydlí jeho přítelkyně. Zopakovala jsem mu, že tohle už mám vyřešeno. O přítelkyni se jistě zmínil proto, aby mě přesvědčil, že na té jeho pracovní nabídce není nic strašidelného.

„Jak víš, že by mi ta práce šla?“

„Komunikace se mnou po telefonu ti šla docela dobře.“

„Haha.“

Příští pondělí jsem tam nastoupila. Byla to nenáročná práce ve firmě jeho otce, která se zabývala správou majetku. Seděla jsem na recepci a ohlašovala se do telefonu: „McKinnon, Wood a Bloom.“ Rozesílala jsem poštu každému ze tří jmenovaných partnerů tak, že jsem ji rozdělila mezi jejich asistentky. Dva z vedoucích pracovníků – pánové McKinnon a Bloom – byli staře vypadající muži s unavenými obličeji. Většinou jsem jednoho od druhého ani nerozeznala. Trávili čas zalezlí ve svých kancelářích za zavřenými dveřmi na druhém konci chodby. Oliverův otec, Allen Wood, byl tím druhým v názvu firmy a z těch tří mužů byl jediný, koho jsem kdy viděla mimo svou kancelář, jak se s asistentkami pokouší o společenský kontakt.

Ve volných chvilkách jsem ostrými tužkami č. 2 a všemi ostatními kancelářskými potřebami, které mi ležely na stole, kreslila nové skici pro své přátele Barryho a Alicii. Většinou se jednalo o obrázky podrážděných a velmi zámožných lidí, které jsem si představovala na druhém konci linky, když jsem s nimi mluvila po telefonu. Tentokrát jsem je podepsala D$rty D$ana, abych Alicii pobavila. Ona mi pak místo houbiček na úklid poslala na oplátku pevně ubaleného jointa, kterého jsem rychle schovala dozadu do zásuvky svého stolu. Nemohla uvěřit, že pracuju s lidmi z financí. Když jsem se pak po letech stala finanční poradkyní, prohlásila, že si je mým budoucím úspěchem jistá a že je fajn mít někoho takového v rodině.

Jindy, když jsem u toho stolu kreslila, jsem se snažila představit si Oliverovu přítelkyni. Namalovala jsem ji s kaštanovou kšticí, oválným obličejem a růžovými tvářemi. Na mých kresbách říkala věci jako „Vy jste všichni tak milí!“ a přitom se dívala na Olivera velkýma uslzenýma očima. Oliver každý večer procházel po cestě domů kolem recepce, někdy položil ruku na můj pult a popřál mi dobrou noc. A každý večer během těch prvních dvou a půl měsíců jsem do něj byla čím dál tím víc zabouchnutá.

Jednou odpoledne, konkrétně můj jedenáctý pátek v práci, se ve mně něco vzbouřilo. Než jsem si to stačila rozmyslet, vzala jsem prázdnou obálku s nápisem Důvěrné a dala se do kreslení mapy naší kanceláře. Nad Oliverův stůl jsem napsala: Ty jsi TADY, a nad zadní schodiště jsem nakreslila hvězdičku a napsala: Já jsem TADY. Na konci papíru byla otázka: Sejdeme se TADY?

Jointa, kterého mi Alicia poslala poštou, jsem měla pořád v šuplíku. Umístila jsem ho doprostřed té mapy a tu jsem přeložila napůl. Poslala jsem e-mail svojí kolegyni Glory s předmětem O-OU ve znění: Měla jsi pravdu. Neměla jsem důvěřovat tomu stánku s tacos!!! Budeš za mě prosím zvedat telefony? Může to chvilku trvat… Přesměrovala jsem příchozí hovory na Gloryino číslo a přešla s obálkou k Oliverovu stolu. Ujistila jsem se, že mě vidí, jak mu ji tam odkládám, a pak jsem pokračovala ke schodišti.

Těžké dveře se za mnou zabouchly. Sedla jsem si na schody a čekala. Po několika dlouhých minutách jsem přemýšlela, že se vyplížím ven. Právě jsem synovi svého šéfa podstrčila jointa a nevyžádané pozvání. Vtom vrzly dveře do patra pode mnou a Oliver se širokým úsměvem běžel za mnou nahoru a bral schody po dvou. „Musel jsem zajít do tří odpočíváren, abych sehnal tohle.“

Vytáhl z kapsy zapalovač a zapálil jointa. Sedl si vedle mě a podávali jsme si ho sem a tam.

Po chvíli se zeptal: „Co si myslíš o mém tátovi?“

Zasmála jsem se, protože jsem se domnívala, že si ze mě dělá legraci, když se mě ptá na svého otce, zatímco se sjíždíme na schodišti firmy, kterou právě on vede. Ale Oliver se tvářil děsně vážně. Odpověděla jsem, že mi jeho otec připadá milý. Pravdou bylo, že v tu chvíli se mnou Allen ještě nikdy osobně nemluvil. Jakmile jim došly kancelářské potřeby, vždycky jsem komunikovala jen s jeho asistentkou Cindy. Pokaždé, když jsem jí něco přinesla, držela v ruce misku s mentolkami. Jakmile jsem si jednu vzala, zaskřehotala: „Ať tě nikdo nechytí!“ A mrkla na mě. Zeptala jsem se Olivera, co tím myslí.

„Nejsem si jistý, ale ten samý vtip opakuje už od mého dětství. Možná je to dokonce ta samá miska s mentolkami.“

Díky trávě jsme z toho dostali pořádný záchvat smíchu.

„Chceš se s ním setkat teď hned?“ zeptal se Oliver a otřel si oči.

„S kým, s tvým tátou? Pořád se bavíme o tvém tátovi?“ Rozesmáli jsme se ještě víc, až jsme měli tváře blízko u sebe. Zeptala jsem se: „Ještě pořád s někým chodíš?“

Jeho oči byly modrozelené a připomínaly léto. „Ne. Mám rád někoho jiného.“ Oliver se naklonil blíž, až se jeho rty ocitly na mých. Jen takový kraťoučký polibek. A pak nás oba pohltila vlna, která v sobě svírala veškerou nahromaděnou energii naší několikaměsíční zamilovanosti. Políbili jsme se jako dva lidé, kterým spadl kámen ze srdce, a ten polibek říkal: Už jsem si začínal myslet, že k tomuhle nikdy nedojde.

Touha mnou projela s takovou intenzitou, až jsem se zachvěla. Oliver předpokládal, že je mi v klimatizované kanceláři zima, takže si mě přitáhl k sobě a objal mě. Možná to bylo tou trávou, ale kontakt s teplem jeho kůže pro mě v tu chvíli byl tím nejúžasnějším, co jsem kdy zažila.

Otočila jsem se a stále na schodech jsem se mu usadila do klína. Zasténal blahem a já si vyhrnula sukni a povytáhla si ji až do pasu. Teplo mezi námi oddělovaly jen moje kalhotky a jeho džíny. Byla jsem skoro hotová z toho, jak byl tvrdý a jak se mě dotýkal.

Podíval se mi do tváře a zašeptal: „Můžu?“ Když jsem přikývla, zasunul do mě prsty. Zalapali jsme po dechu ve stejný okamžik, což nás oba přimělo otevřít oči a zasmát se. Zrovna když jsem málem propadla dalšímu záchvatu zhuleného smíchu, přitáhl si můj obličej ke svému s rázností, která nás oba překvapila. Políbili jsme se ještě důkladněji. Ty polibky chutnaly po marihuaně a bonbónech s arašídovým máslem z automatu v kanceláři.

Chodili jsme spolu téměř čtyři měsíce, než jsme se spolu poprvé vyspali. Oliver chtěl, abych věděla, že pro něj hodně znamenám, a bez ohledu na to, jak moc jsem ho dráždila při každém polibku, jak často jsem se o jeho džíny otírala boky nebo mu sála ušní lalůček, vždycky mi zašeptal: „Ještě ne.“

Stala se z toho naše společná hra a mně se líbilo sledovat, jak se Oliver snaží zklidnit dech a svůj ztopořený penis.

Když jsme nazí a mokří utíkali k domu, Oliver stačil z plně zásobené lednice ve venkovní kuchyni popadnout kolu. Pak mě vedl po zadních schodech do svého dětského pokoje, kde visel z vnitřní strany dveří plakát Cindy Crawfordové v černých bikinách. Nedal se zahlédnout, dokud se dveře nezavřely. Postel byla obrovská se smaragdově zelenou peřinou. Oliver pak jeden po druhém zatahoval barevně ladící závěsy.

„Kdo je tohle?“ Zvedla jsem zarámovanou fotku Olivera a výrazné zrzky. Jeho pokoj vyvolával stovky otázek a já jsem na všechny chtěla znát odpovědi. Kolikrát jsi četl Dunu? Kdo ti vybíral oblečení? Propašoval jsi někdy holky do svého pokoje oknem?

„To je Alex,“ odpověděl. „Byla moje první.“

„Kde je teď?“

„Vdaná se třemi dětmi. Žije v Houstonu. Myslím, že je šťastná.“

„A víš to teď?“