Přeložil Jakub Marek

COLONYSIDE

Copyright © 2021 by Michael Mammay

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright © 2026 for Cover illustration by Žaneta Kortusová

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0827-5

Všem čtenářům Mise na planetě, díky nimž mohla vzniknout i tato kniha.

KAPITOLA PRVNÍ

Mrtvý zatím nejsem.

To je asi očividné, beze sporu to tak však už v určitou chvíli vypadalo. Omicron, společnost, se kterou jsem už pár let na kordy... mě nemá zrovna v lásce. Co už. Může se postavit do fronty s většinou obyvatel Galaxie. Jsou to šmejdi.

Strávil jsem téměř devět měsíců ve stázi. Nikdo nevěděl, co si počít s člověkem, který podruhé odpálil zbraně hromadného ničení, takže úřady nejspíš usoudily, že nejlepší bude držet mě pod sedativy tak dlouho, až se všechno uklidní. Nejspíš mě zachránil fakt, že hlavouni byli mnohem víc naštvaní na VPC a Omicron než na mě samotného. Možná mě nakonec probudili jen proto, aby obě korporace naštvali. To beru. Koneckonců vítězství je vítězství.

A já zvítězil na celé čáře. Kappané přežili, a přestože netuším, kde se právě nacházejí, vím, že se jim daří dobře. Navíc jsem od Omicronu obdržel obří vyrovnání, o kterém nesmím mluvit, protože se váže na stejně obří dohodu o mlčenlivosti. Stručně řečeno: už nikdy se nebudu muset starat o finance.

Takže teď se tak trochu věnuji zahradničení. Osázel jsem skoro půl hektaru z deseti, které vlastním, čímž mám k dispozici spoustu místa, kam se rozšířit, jakmile ho vyčistím. Tam, kde teď žiju, na Ridii II, dostává prostor k expanzi každý. Nejbližší město je vzdálené tři sta kilometrů, což mi vyhovuje. Mám tu klid a klid je fajn.

Neskrývám se. Pár měsíců jsem se o to snažil, ale bylo mi to k ničemu. Galaxie je až příliš dobře propojená a pokaždé se mi sem tam někdo připomene. Jde o to, že na Ridii nikoho nezajímám. Mí sousedé vědí, kým jsem, ale nedělají z toho vědu. Pro ně jsem prostě Carl. To mi vyhovuje, protože o čemkoli z minula se opravdu bavit nechci. O ničem. S válkami a korporacemi a vlastně se vším, co přesahuje hranice mého pozemku, jsem skončil. Zahradničení mi zatím moc nejde, ale pracuju na tom. Vypěstoval jsem hromadu rajčat a moře dýní. Ale na druhou stranu jsem objevil recept na zabijácké vegetariánské chilli. Jak jsem říkal: vítězství je vítězství.

Jediné, co jsem si ale opravdu přál, bylo, aby mě Galaxie nechala na pokoji.

Nestalo se.

Po obědě jsem se vracel na zahradu, když cosi spustilo alarm na hranici mého pozemku. Jistě, bydlel jsem uprostřed ničeho, ale to neznamenalo, že si nenainstaluji žádná bezpečnostní opatření. Minimálně mě to nutilo být opatrnější. Lepší je si být jistý svým bezpečím než později litovat. Vklouzl jsem zpátky do chaty a popadl pušku. To byla další věc, která se mi v oblasti, kde jsem na Ridii žil, líbila: žádné zákony tu nezakazovaly držení zbraní. Popadl jsem tři zásobníky a spěchal k bezpečnostnímu monitoru zkontrolovat kamery.

Ať už se tam objevil kdokoli, zaparkoval nahoře na polní cestě, která mi sloužila jako příjezdová, a vydal se ke mně. Mohl to být některý ze sousedů, ale pochyboval jsem o tom. Na návštěvu nechodili. Kdyby onen návštěvník představoval hrozbu, nejspíš by to nevzal přes otevřené prostranství, když kolem rostla spousta stromů, které by zvládly jeho příchod zamaskovat.

S kamerou umístěnou příliš daleko jsem nedokázal nic rozeznat – to musím bezpodmínečně napravit – a tak jsem sebral pušku a vyšel na verandu. Tvář jsem stále nedokázal rozpoznat; příchozí se ode mě nacházel nějakých sto metrů. Rozhodně to však byl muž. Mohutný chlap. Zahleděl jsem se na něj puškohledem a obraz zvětšil.

No to snad ne.

Serata.

Rozesmál jsem se. Nemohl jsem si pomoct. Ze všech lidí byl generál Serata, vykračující si po mé příjezdové cestě uprostřed ničeho, tou nejméně pravděpodobnou osobou, kterou bych tady kdy očekával. Sklonil jsem pušku a čekal.

Když se přiblížil, ukázal na mou zbraň. „Čekáš společnost?“

„Ne tak docela.“ Pušku jsem pozvedl, abych svým slovům dodal váhu.

Letěl přes půl Galaxie, aby se se mnou setkal, a mě zajímalo proč, předpokládal jsem však, že mi to brzy prozradí. Pochyboval jsem, že přináší dobré zprávy – nepamatuji si, kdy mi Serata naposledy sdělil něco dobrého –, takže jsem to hodlal odkládat co nejdéle.

„Jak jste mě našel?“

„No tak, Carle. Myslíš, že by mocní jen tak ztratili stopu k někomu, jako jsi ty?“

„Ne, ale místní mě obvykle kryjí. Už nejednou odehnali reportéry a náboráře, kteří se ke mně chtěli dostat. Dokonce i orgány činné v trestním řízení si na mě dávají pozor.“

„Jistě. Nicméně se ukázalo, že nejsi jediný proslulý veterán v Galaxii.“

Zasmál jsem se. Musel jsem přiznat, že i když jsem věděl, že by se tu neukázal bez důvodu – a ten důvod by byl téměř jistě nějaký průser –, potěšilo mě, že ho vidím. Žil jsem už na téhle planetě asi dvacet měsíců, a třebaže jsem řadu místních považoval za známé, neměl jsem tu nikoho, koho bych dokázal nazvat skutečným přítelem. To pro mě bylo vždycky těžké. Měl jsem samozřejmě knihy a zábavná videa z celé Galaxie, ale nic se nedalo srovnat s pocitem moct si popovídat s kamarádem.

Dokonce i tehdy, kdy ten váš kamarád rád dával váš život všanc.

„Pojďme dovnitř. Chtělo by to něco k pití,“ prohlásil.

„V domě alkohol nemám.“

„Opravdu?“ Zadíval se na mě, jako by mi nevěřil.

„Jo. Když žiju sám, není to příliš dobrý nápad. Vlastně jsem se pití vzdal.“

Zvažoval má slova, jako by netušil, jestli mluvím vážně, nebo ne. „A dá se tu napít někde jinde? Byla to strašná cesta.“

„To vám věřím. Můžeme jít nahoru k Moopovi. Je to jedinej bar v okolí.“

„Můžeme si tam promluvit, aniž by nás někdo rušil?“ zeptal se nenuceně, ale zjevně se za těmi slovy skrývalo cosi většího. Ne že bych byl dvakrát zvědavý, ale musel jsem si přiznat, že jsem chtěl vědět, co ho přivedlo až sem. Dobře, asi jsem nakonec zvědavý byl.

„Můžeme si tam dělat, co chceme, nikdo nás nebude obtěžovat. V tom je Ridia skvělá,“ prozradil jsem mu. „Navíc je jedna odpoledne. Bude tam prázdno.“

Odfrkl si. „Někde už je určitě pět. Pojďme.“

Uložil jsem pušku v domě, zamkl a srovnal se Seratou krok. „Je to pár kilometrů. Máte auto?“

„Dali mi auto i s řidičem.“

„Luxus.“

Cestou jsme vedli nezávaznou konverzaci a vyhýbali se důvodu, kvůli kterému sem očividně přijel, dokud jsme po chvilce nedojeli k Moopovi. Do robustního roubeného stavení jsme vstoupili těžkými dřevěnými dveřmi a já pozdravil jediného člověka uvnitř. „Jak to jde, Martho? Kde je Moop?“ Moop byl Martin manžel, podnik vedli společně. Netuším, proč mu lidé říkají Moop. Na Ridii jste se neptali.

„Šel pro součástku do jedné z pecí, co zlobí. Počítám, že se za chvíli vrátí. Co si dáš?“

„Máte nějakou dobrou místní whisky?“ zeptal se Serata.

Martha vzala z horní police za barem láhev. „Tahle je nejlepší, co máme. Dovoz tu moc nenajdete.“

„To postačí.“ Zadíval se na mě. „Dáš si něco?“

„Kávu. Díky.“

Vybrali jsme si stůl v rohu co nejdál od baru a posadili se na dřevěné lavice naproti sobě.

„Je to docela dobré,“ uznal Serata, sotva se napil.

Nekomentoval jsem to. Začaly se mi hlavou prohánět roztodivné představy. Existovala celá řada možností, myšlenky se mi však stáčely k neurčitému pocitu hrozby. Asi po minutě začalo být dlouhé ticho trapné.

„Půjdu tedy k věci,“ prohlásil Serata, jakmile si znovu usrkl.

„Takže jste nestrávil tři týdny v kryospánku jen proto, abyste si se mnou mohl dát drink?“ ušklíbl jsem se.

„Dva týdny,“ opravil mě. „Expresní loď.“

„Tak to musí být důležité.“ Podobně rychlá loď nebyla zrovna levná, natožpak civilní. Nemusel zůstávat v kryostázi po celou dobu, jen během zrychlení. „Myslel jsem, že jste v důchodu.“

„Odcházejí vůbec lidi jako my někdy opravdu do důchodu?“

„Já v důchodu jsem.“

„Opravdu?“

Na to jsem mu už neodpověděl. Nechtěl jsem znovu vstupovat do stejné řeky. Pokud po mně něco chtěl, hodlal jsem ho donutit, aby si o to řekl.

Po chvíli jen pokrčil rameny. „Zavolali mi, tak jsem to vzal.“

„Kdo? Armáda?“

„Ta také,“ přikývl. „K tomu se ještě dostanu. Dovol mi, abych ti napřed sdělil to nejpodstatnější. Někteří velmi důležití lidé chtějí, abys pro nás něco udělal.“

Vydechl jsem vzduch, který jsem až doteď zadržoval v plicích. Rozhodně neztrácel čas. „Martho... můžeš i mně přinést whisky? Raději dvojitou.“

„Myslel jsem, že ses pití vzdal,“ popíchl mě Serata.

„Krása skutečnosti, že jsem přestal, spočívá v tom, že si ho teď můžu dopřát, právě proto, že jsem přestal.“

„Ve skutečnosti ses nevzdal ničeho.“

„Vzdal. Ale nejspíš je tomu konec.“ Bylo to ode mě tak trochu pasivně agresivní, ale to je mi fuk.

„Za to se omlouvám.“ Znělo to, jako by to myslel vážně, ale na jeho dalších slovech to nic nezměnilo.

„Jak jste řekl, máte něco udělat.“ To on totiž dostal úkol, který musel splnit. To automaticky neznamenalo, že musím i já. Chystal se na mě zatlačit – to mi bylo jasné – ale já se mu nemusel podvolit. Nic jsem nikomu nedlužil.

„Nic strašného to není. Slyšels někdy o kolonii Eccasis?“

„Nejspíš ne,“ přiznal jsem.

„Je nová. Sedm osm let. Moc se nerozvíjela hlavně kvůli–“

„Kvůli novému zákonu omezujícímu kolonizaci. Jak že se jmenuje? No jo. Butlerův zákon.“

„To teď není důležité.“

„Opravdu tomu říkají Butlerův zákon!“

Serata zmlkl, šklebil se na mě a čekal, až se po tom výbuchu uklidním. „Už dobrý?“

„Proč nezačnete tím, kdo za tou misí stojí? Myslím, že jméno je mnohem důležitější než místo výkonu.“

„Oficiálně? Žádost přišla od generála Takiho.“

Přikývl jsem. Taki. Velitel jednotných galaktických sil. Nejvýše postavený sloužící voják. „Neoficiálně?“

„Od prezidentky. I když osobně si myslím, že právě jí na tom kdovíjak nezáleží. Spíš dělá laskavost člověku, který za tím stojí doopravdy. Muži jménem Zentas. Slyšels o něm?“

„O tom boháči? Jo, slyšel.“

„Údajně osmý nejbohatší člověk v Galaxii.“

„To je pořádně bohatej. Co po mně chce?“ Ve skutečnosti jsem chtěl vědět, co to má společného se Seratou. Taky nic nikomu nedlužil. Alespoň pokud jsem věděl.

„Jeho dcera se pohřešuje.“

„To mě mrzí. Ale co to má společného se mnou? Jsem si jistý, že si může najmout celou hordu detektivů.“

„Vyslechni mě, ano?“ Najednou začal mluvit přísněji, pravděpodobně v reakci na mé poněkud lehkovážné mávnutí rukou. „Nebyl bych tady, kdyby to bylo tak prosté.“

„Ne, to asi ne.“ A už vůbec by nepřiletěl armádní lodí.

„Zentas je trochu divnej pavouk. Jeho dcera se ztratila na Eccasis, což je, jak už jsem říkal, relativně nová kolonie. V tuto chvíli je to jen jedna z větších základen a má před sebou ještě dlouhou cestu, než se promění v něco víc.“

„Existuje na planetě nějaký život?“

„Je ho tam dost. Není inteligentní, ale komplexní, bohatý a nebezpečný. Udržujeme tam malou vojenskou posádku.“

Pořád jsem si nebyl jistý, co to vlastně má společného se mnou, ale jelikož v tom sehrávala roli armáda, začínal jsem něco tušit. „A tady přicházím na řadu já?“

„V podstatě ano. Zentasova dcera zmizela během mise, která se zvrtla. Vyšetřovala to armáda, ale není s její prací spokojen.“

Chystal jsem se něco odvětit, ale spolkl jsem to. Nevěděl jsem, co říct, a z nějakého důvodu mi opakování věty: „A co to má do prdele společného se mnou?“ připadalo jako špatný nápad. Serata už sice nebyl mým šéfem, ale pořád byl mnohem větší než já a možná by mu nebylo proti srsti nakopat mi zadek. „Nějak nechápu,“ pronesl jsem nakonec.

Serata se zasmál. „Tomu rozumím. Zentas si z nějakého důvodu vzal do hlavy, že mu armáda něco tají. Ví, kdo jsi, a myslí si, že jsi tím pravým, kdo to dokáže rozlousknout a odhalit pravdu.“

Martha mi přinesla whisky a já z ní usrkl, zatímco jsem čekal, až se vrátí k baru a zmizí z doslechu. Alkohol mi v hrdle zahořel tak akorát. „Fajn.“

„Jdeš do toho?“

„Ne. Jen s vámi souhlasím, že to není nijak zlé,“ odpověděl jsem a přidržel si whisky proti světlu.

„Je dobrá,“ přisvědčil Serata. „Není to sice Ferra tři, ale určitě uspokojí.“

„Co si ten chlap myslí?“ ptal jsem se dál. „Co zmůžu oproti tomu, co tam už vyšetřili?“

„Nevím. Nejspíš nic. Ale podobní lidé jsou zvyklí, že je po jejich. Nejspíš si vzal do hlavy, že se postavíš armádě a odhalíš skutečnou pravdu. Nikdo mu nechce říct, že mu to nijak nepomůže.“

„Řeknu mu to já,“ nabídl jsem se. „Máte na něj spojení?“

Serata se znovu zasmál. „Nebo bys tam mohl zaletět a porozhlédnout se. Uvidíš, co najdeš.“

„To myslíte vážně? Opravdu chtějí, abych se téhle věci ujal?“

„Ber to jako dovolenou.“

„Jsem na dovolené. Na trvalé.“

„Zmínil jsem se už o tom, že se o to zajímá sama prezidentka?“

„Zmínil.“ Sakra. „Kdo z armády tam tomu velí?“

„Brigádní generálka jménem Oxendineová. Osobně ji neznám, ale má dobrou pověst. Patří k těm, co se drží pravidel.“

Zavrtěl jsem hlavou a pousmál se. „Určitě mě ráda uvidí.“

„Podívej, Carle. Ten chlap přišel o dceru. Jistě, jeho nápad, abys to prověřil, nedává moc smysl, ale dá se to pochopit, ne?“

Napil jsem se a poválel whisky v ústech. „Jo. Tuhle část chápu.“ Byla to laciná taktika. Před několika lety jsem při vojenské akci na Kappě přišel o dceru a Serata věděl, že je to moje slabost. Zentas to nejspíš ví taky. Prezidentce bych to odpustil. Věděla by o tom, jen kdyby ji někdo informoval. „Víte, že je to pěkná sviňárna, že ano?“

Serata se zatvářil rozpačitě. Napil se, aby zakryl váhání, a moudře pomlčel.

„Jak se k vám dostali?“

„Jak to myslíš?“ Svou otázku pronesl nenuceně, ale já za ní vycítil náznak čehosi dalšího. Věděl přesně, co mám na mysli.

Ale mohl jsem hrát jeho hru a jít mu naproti. „Proč děláte práci za ně?“

Napil se a zamyslel. Hrál divadlo. Svou odpověď si určitě připravil dřív, než se sem vydal. Musel vědět, že se zeptám.

„Málem jsem to neudělal.“

Neodpověděl jsem, dal jsem mu prostor pokračovat.

„Málem jsem jim řekl, aby se šli vycpat. Ale... dlužím jim laskavost. Konkrétně Takimu. Poskytl mi teplé místečko, když jsem odešel z armády. To sám přece víš. No... možná ne teplé, ale mohl jsem dopadnout mnohem hůř.“

Neznal jsem všechny podrobnosti důvodu, proč odešel, ale předpokládal jsem, že to souviselo s Kappou. Možná i proto se mnou po tom fiasku zacházeli, jak zacházeli, což bylo také v zásadě v rukavičkách. Zvláštní je, že odpověď dlužím jim laskavost nijak dál nerozváděl. Kdyby to udělal, nejspíš bych ho požádal, aby odešel. Ale on samozřejmě nic nedodal. Znal mě příliš dobře.

„Jaký by byl můj status? Chcete, abych znovu oblékl uniformu?“

„Bez uniformy. Byl bys civilním pověřencem prezidentky.“

„Takový titul neexistuje.“

„Pravděpodobně ne. Ani nemáme žádnou přesnou představu, kam tě tím zařadí, ale otevře ti všechny dveře, které budeš potřebovat.“

„Zbraně?“

„Nejsou nutné. Je to umělá biosféra, armáda má v kopuli vše pod kontrolou.“

O tom jsem pochyboval. Kdyby měla, nepotřebovali by mě. „Budu o tom muset popřemýšlet.“

„Opravdu?“

Ne. Ne doopravdy. Nechtěl jsem to vzít, ale asi bych měl. Ať jdou všichni k čertu. Nemohli se tu jen tak objevit a čekat, že po tom okamžitě skočím. Na mou odpověď si můžou počkat. „Opravdu.“

„Můžu ti dát pár dní. Potom se budeme muset poohlédnout po dalších možnostech.“

„Jaký je plán B?“

„Žádný.“

Bylo mi to jedno, ale – sakra, nebylo. Jakmile Serata pronesl slovo dcera, měl mě na háčku.

Manipulativní parchant.

„Stačí mi pár dní. Co pak?“

„Přivedl jsem s sebou tvůj tým.“

„Já mám tým?“

„Ovšem. Spojku na velitelství, které se budeš hlásit, a tým, který s tebou bude cestovat. Tvým kontaktem bude plukovník Jack Timmons.“

„Fakt? Oni udělali z Kevlara Timmonse plukovníka?“

„Ty ho znáš?“

„Už je to dávno. Byl poručíkem v mé jednotce, když jsem byl majorem. Teď je z něj plukovník. Sakra, připadám si starej.“

„Jsi starý. Proč mu říkají Kevlar?“

„Nemám tušení. Myslím, že ho takhle někdo jednou oslovil a ono se to vžilo. Poručíkům jsem tehdy nevěnoval tolik pozornosti. Víte, jak to chodí.“

„Samozřejmě. Armáda ti pro výsadek přidělila kapitánku jménem Faderová. Monique Faderová.“

„O té jsem nikdy neslyšel.“

„Letěl jsem s ní. Je schopná. A taky chytrá. Má před sebou zářnou budoucnost.“

„Schopná. Jinými slovy: ‚nebudu ji mít rád‘, že?“

„Bude se ti líbit. Je velmi přizpůsobivá.“

„Matka ví, že potřebuju všechny schopnosti, které se naskytnou. Je tady?“

„Na orbitě. Spolu s tvým osobním bezpečnostním důstojníkem. Vybral jsem ho sám. McCann.“

„Fakt?“ Usmál jsem se, i když jsem byl pořád ještě naštvaný. Mac? Málem jsem s misí souhlasil ihned.

„Říkal jsem si, že to je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat.“

Pravda. A taky přesně věděl, jak to na mě zapůsobí. To se Seratovi musí nechat... je dobrý v tom, co dělá. Pořád to byl manipulativní parchant, ale jakmile si to přiznáte, můžete v tom vynikat. „Martho, dovol mi koupit si zbytek té láhve a odnést si ji domů.“ Otočil jsem se zpátky k Seratovi. „Dva dny. Dám vám vědět.“

Snažil jsem se to sám sobě vymluvit. Opravdu. Sepsal jsem si seznam všech důvodů, proč bych misi neměl přijmout – seznam, který výrazně převyšoval dva důvody, které hovořily pro.

Když jsem se den a půl nato znovu setkal u Moopa se Seratou, alespoň se tvářil překvapeně. „Jdeš do toho?“

„Mám na vybranou? Zentasova dcera je nezvěstná, a kdybych odmítl, navždy by mě to užíralo. Nejspíš ji nenajdu. Ale aspoň můžu říct, že jsem se o to pokusil. Za čtyři dny budu připravený odletět.“

„Čtyři dny?“

„O tom diskutovat nebudu.“ Měl jsem svůj důvod, ale nechtěl jsem se s ním Seratovi svěřit. Misi splním, ale potřeboval jsem si zjednat vlastní pojistky proti selhání.

„Rozumím. Chceš, aby Mac přiletěl za tebou dolů, nebo se s ním setkáš až na lodi?“

Usmál jsem se, přestože jsem nechtěl dát najevo radost. „Na lodi to bude stačit. Potřebuju ještě jednu věc. Chci s sebou počítačového technika. Pokud budu vést vyšetřování zvenčí, nechci se ve všem spoléhat na armádu.“

„Máš někoho na v merku?“

„Mám. Jistou Ganosovou. Pracuje na volné noze na Talce. Je mi jedno, kolik to bude stát. Chci ji.“

„Náhodou je mi taky jedno, kolik to bude stát. Nejde to z mé kapsy. Zařídím to.“

I když mnou Serata manipuloval, pořád jsem ho musel mít rád. Slíbil mi bez okolků, že mi sežene Ganosovou. A nejspíš se tak i stane. Koneckonců získal si mě. O kolik těžší bude přemluvit ji? „Zůstanete tady?“

Serata dopil poslední sklenku. „Nezůstanu. Nechám ti tu svou loď, ale co nejdřív se vrátím. Slíbil jsem, že udělám, co bude v mých silách, abych tě dostal na palubu. Tím moje role v této záležitosti končí.“

Dopil jsem a vstal. Jakmile se ke mně Serata připojil, potřásl jsem mu rukou. „Držte mi palce.“

„Víš, že na štěstí nevěřím.“

„Vím,“ přisvědčil jsem. „Já taky ne. Hej, Martho?“

„Co pro tebe mohu udělat, Carle?“ zeptala se majitelka.

„Můžeš speciálně pro mě objednat dvě bedny whisky z Ferry tři? Potřebuju je tu do tří dnů. Je mi jedno, kolik to bude stát.“ Najdu způsob, jak je připsat na Seratův účet.

„Můžu to zkusit. Pokud ji někde na planetě mají, seženu ji.“

„Díky. Jsi nejlepší.“

KAPITOLA DRUHÁ

Existoval jediný důvod, kvůli kterému jsem od Seraty požadoval ony čtyři dny. Vlastně existovaly dva, počítáte-li, že jsem ty nahoře chtěl nechat schválně čekat. Tím pravým důvodem bylo, že jsem chtěl kontaktovat své společníky a bezpečnostní systém, který jsem si nastavil sám, mi umožňoval posílat zprávy jen během konkrétního třicetisekundového okna každý týden. Zní to přehnaně, ale zúčastněným stranám to zaručovalo vysokou úroveň bezpečnosti.

Až do určeného času jsem měl jen velmi málo práce. Zabezpečil jsem dům, zabalil si a snažil se rozdat, co se dalo, ze svých výpěstků a netrvanlivých potravin. A samozřejmě jsem si vyzvedl whisky. Doma jsem se vrhl na předběžný průzkum týkající se Eccasis a odeslal dlouhé vzkazy své rodině. Stále jsme si nebyli příliš blízcí, ale se synem jsem dělal pokroky. Dokonce natolik, že jsme si plus minus jednou za měsíc napsali dopis; já teď ale na čas skončím ve stázi. Napsal jsem i své vnučce. Nikdy jsme se sice osobně nesetkali a já ani nevěděl, co šestiletému dítěti napsat, ale řekl jsem jí, že se chystám na výlet, a vyprávěl jí, jaké to je být ve vesmíru.

Třetí den jsem na svém domácím systému vyťukal dvanáctimístný kód a nechal si oskenovat sítnici. Dokonale maskované dveře v podlaze se otevřely a já slezl po kovovém žebříku do tajného sklepa. Na jeho stavbu jsem si najal drahé specialisty z jiné planety a donutil je držet se mých plánů. Uvnitř téměř sterilní místnosti jsem absolvoval další tři ověření, abych vůbec aktivoval počítač. Ten se nepřipojoval k ničemu v domě ani k žádné síti na planetě. Data získával podzemním kabelem napojeným přímo na skrytou satelitní anténu v jiné části mého pozemku. Samotný přijímač se také ukrýval pod zemí a poklop, který jej chránil, se každý týden otevíral jen na oněch třicet sekund, a to výhradně v noci.

Vypadá to paranoidně, protože to paranoidní je. Ale měl jsem na to peníze, a i když to bylo na mé poměry zbytečně přehnané, líbilo se mi to. Lidé na druhém konci také neradi riskovali. Popravdě řečeno jsem je ani neznal. Přinejmenším jménem. A tentokrát jsem je žádal o laskavost. Serata sice tvrdil, že žádné zbraně nejsou potřeba a že armáda má věci pod kontrolou, ale já se v minulosti ocitl na spoustě míst, kde se situace zvrtla, takže jsem raději míval k dispozici vlastní vybavení. Vzhledem k faktu, že mě nenáviděla polovina Galaxie a já úřadům nevěřil, že mají vždycky na srdci jen mé nejlepší zájmy, chtěl jsem mít po ruce vlastní řešení. Pro všechny případy. Netušil jsem, jak to lidé na opačném konci linky zařídí, ale naučil jsem se nedělat si s takovými věcmi starosti. Měli své zdroje. Nějak to zvládnou.

Jakmile jsem byl hotov, vyzvedl mě řidič a odvezl mě tři sta kilometrů k nejbližšímu kosmodromu. Odtud jsem se nechal vynést raketoplánem na orbitální vesmírnou stanici, kde už na mě čekal můj skutečný odvoz. XT-57 – nejrychlejší vojenská transportní loď – byla jako obvykle nesmírně ošklivá. Nijak jí nepomáhal ani fakt, že když jsem s ní letěl naposledy, mířil jsem na Kappu. Tamější pobyt nepatřil zrovna k mým nejpříjemnějším vzpomínkám. Kapitánka Faderová se musela o mém příjezdu dozvědět předem, dokonale si totiž načasovala výstup z lodi, aby se se mnou setkala dole u paty schůdků. Předpisově zasalutovala a já jí nedbale zamával na pozdrav.

„Jsem teď civilista. Tohle dělat nemusíte,“ upozornil jsem ji.

„Jistě, pane.“ Její naškrobené služební kalhoty měly puky ostré jako nože, takže mě napadlo, jestli si musela nohavice od sebe odlepit, aby se do nich vůbec navlékla, a na tmavé pleti nosila jen lehký nános make-upu. Všechno na ní signalizovalo ‚profesionální vojákyni‘.

Nejspíš mě nechtěla mít ráda.

„Můžete mi říkat Carle.“

„To bych raději nedělala, pane.“ Tvář se jí ani trochu nepohnula. Smrtelně vážná. Stoprocentně mě nehodlala mít ráda.

„Inu, plukovník už rozhodně nejsem. Co navrhujete vy?“

„Mohla bych vás oslovovat pane Butlere, pokud si to budete přát.“

Pokud vím, nikdo mě nikdy neoslovoval pane Butlere. Možná nějaký servilní bankéř. „Co kdybychom se tedy drželi oslovení pane?“

„Jistě, pane.“

„Můžu vám říkat Monique?“

„Byla bych raději, kdybyste to nedělal, pane.“

Tolik k vykročení správnou nohou. „Fajn. Tak tedy kapitánko Faderová. Dorazila moje zavazadla?“

Má bagáž od vyložení z osobního auta, které mě přivezlo k raketoplánu, cestovala samostatně.

„Ano, pane. Jsou na palubě. Dovolila jsem si uložit vám whisky do bezpečí. Nevěděla jsem, co budete během cesty preferovat, a tak jsem nechala venku jednu láhev pro případ, že byste si chtěl dát.“

„Díky. Ale pití si ponechám až na konec cesty.“ Ocenil jsem, že mě nehodlala poučovat stran alkoholu na oficiální misi. Dokázal jsem se smířit i s tím, že si potrpí na profesionalitu, pokud ode mě nebude očekávat, že i já budu úzkostlivě dodržovat všechna pravidla. Byla samozřejmě zvědem. Někdo na nejvyšších místech ji poslal, aby na mě dohlížela. To bylo nevyhnutelné, a tak mě to nijak netrápilo. Bylo však lepší vědět to dopředu, než se později divit. Rozhodl jsem se, že si navzdory svému prvotnímu dojmu zachovám otevřenou mysl.

„Haló, pane!“ Mac stál se širokým úsměvem nahoře na schodech.

Prošel jsem kolem Faderové, vyběhl po nich, popadl ho za ruku a přitáhl ho k sobě, abychom se napůl objali. Držel jsem ho až příliš dlouho.

„Sakra, jak rád vás vidím,“ přiznal jsem. Uplynula už spousta času. Slíbili jsme si, že zůstaneme v kontaktu, ale stejně jako u dalších věcí v mém životě to úplně nevyšlo. Zájem jsem měl. Ale nikdy jsem příliš nesnažil.

„Já vás také, pane.“

„Jak jste se nechal do téhle akce zatáhnout?“

Zasmál se. „Ale no tak, pane. Víte, že jsem si to nemohl nechat ujít. Měl jste vidět, jak se moje velitelka tvářila, když dostala žádost o mé služby přímo od náčelníka štábu. Chtěla vědět, o co jde, a já to sehrál, jako by si mě denně předvolávali nejvyšší představitelé armády. Všichni z toho měli haló.“

Přemýšlel jsem, že ho požádám, aby mi taky říkal Carle, jako jsem o to prosil Faderovou, ale on by mi za to akorát nakopal rozkrok. U lidí, které jste znali ze služby, to bylo jiné. „Co jste celou dobu dělal?“

„Úřaduju, pane.“

„No, vypadáte, jako byste se flákal.“ Jistěže nevypadal. Ten drobný muž nezestárl ani o den, a pokud se něco změnilo, byly to jeho osvalené paže. Vypadal, jako by dokázal prorazit díru do trupu kosmické lodi.

„Znáte mě. Jednou za měsíc do posilovny, ať už to potřebuju nebo ne.“

Ušklíbl jsem se. „Jo. Jistě. Našel jste si ženskou, která toleruje, že vám zadek trochu ochabne?“

„Pár let jsem měl holku. Rozešli jsme se asi před půl rokem. Rozhodli jsme se pro to víceméně společně. Nerozuměli jsme si. A co vy, pane? Slyšel jsem, že jste se s manželkou před pár lety rozvedli.“

„To ano. Od té doby nikoho nemám. Prostě jsem neměl chuť. Žiju většinou jako poustevník.“

„To mě mrzí, pane. Musíte si trochu vyrazit.“

„Proto jsem tady, mířím do jedné z nejpestřejších zahrad Galaxie. Víte něco o Eccasis?“

„Moc ne, pane. Přihlásil jsem se, aniž bych se obtěžoval informovat. Pak jsem měl plné ruce práce, abych si uložil věci a zajistil si odvoz na setkání s generálem kvůli cestě sem. Vím jen základní věci. Je to převážně džungle. Malá kolonie. Hrozba číhá povětšinou jen za branami – spousta původní flóry a fauny – takže bychom měli být v bezpečí, pokud zůstaneme uvnitř.“

„Nemám v úmyslu vydávat se do džungle, to mi věřte. Ale v samotné kolonii působí několik teroristických skupin, takže jsem rád, že letíte s námi.“

Mac plácl dlaní po jedné ze svých mohutných paží. „Pusťte mě na ně.“

KAPITOLA TŘETÍ

O sedm týdnů později jsem poprvé spatřil Eccasis z vesmíru: zelenomodrou a nádhernou kolem rovníku, hnědobílou a pustou kolem pólů. Pročetl jsem si statistiky o této planetě:

• gravitace: 1,04 standardu

• počet standardních hodin za den: 25,1

• průměrná sezonní teplota: 33 °C

• průměrná vlhkost: 79%.

Poslední položka by byla zabijácká, kdybychom plánovali pobýt venku. Lidský život na Eccasis se vyskytoval – a v dohledné době i nadále bude – jen v ochranných kopulích, dokud mikrobiologové a další vědci nevytvoří vakcíny proti všem místním patogenům. Dříve by je lidé zlikvidovali už v počátečních fázích kolonizace, ale novelizované zákony to zapovídaly.

Když jsem se probudil z kryostáze, měla pro mě Faderová připravené všechny potřebné údaje, a ještě mnohem víc. Přiměla posádku, aby ji probudila o den dřív než mě, a využila volný čas k aktualizaci a uspořádání informací. Do kapesního tabletu mi nahrála všechno, co jsem mohl chtít vědět – a k tomu něco navíc –, a když jsem se probral, měla pro mě připravené mé oblíbené jídlo, jež jsem si po kryospánku pravidelně dopřával – sušenky s mlékem. Serata měl pravdu, když ji nazval schopnou.

Počkala, až si budu vychutnávat své mléčné blaho, teprve pak začala vyjednávat.

„Až budete připraven, pane, ráda bych vás seznámila s misí. Četl jste už armádní zprávu?“

„Četl. Zdá se, že je dost důkladná.“ Nedodal jsem, že mi připadá dokonce příliš důkladná, abych k ní vůbec měl nějaké námitky.

„Nějaké otázky, pane?“

„Jen jedna. Pohřešovaná osoba je vedena jako Xyla Redstoneová, ale nikde jsem nenarazil na důvod, proč by její příjmení nemělo znít Zentasová. Byla snad členkou nějaké církve, kde se jméno po sňatku mění?“ Zpráva uváděla dalších pět pohřešovaných osob, ovšem my jsme měli prověřit jen Redstoneovou... či Zentasovou.

„Ne, pane. Xyla Zentasová si změnila jméno, aby se od svého otce distancovala. Před pár lety se spolu veřejně rozhádali.“

„Bylo to proto, že ji pojmenoval Xyla Zentasová? Kdo by tohle dítěti provedl?“

Faderová se ani neusmála. Náročné publikum. „Můžu pátrat dál a pokusit se zdroj jejich problémů najít, jestli si to přejete, pane.“

„Spíš by mě zajímalo, proč, když se tak pohádali, pořád pracuje pro otcovu firmu.“ Ukázal jsem na židli přišroubovanou k podlaze na protější straně mého malého stolku. „Posaďte se.“

Prkenně se usadila, aniž by se mnou přerušila oční kontakt. „Ptala jsem se na totéž, pane. Nedohledala jsem však žádné přímé zdroje, v jednom bulváru nicméně citovali jednoho jejího nejmenovaného známého, že se jako xenobioložka soustřeďuje na vědu a Eccasis je příliš zajímavá, než aby si ji nechala ujít.“

Nebudu lhát: Faderová na mě udělala dojem. „Je zajímavé, že si Zentas vymohl, abychom se sem vydali, přestože se dceři odcizil. Ale chápu to. Je to jeho dítě, bez ohledu na to, co se mezi nimi mohlo stát.“

„Jistě, pane.“

Měl jsem pocit, že ode mě Faderová chce vědět víc, a tak jsem se rozhodl změnit směr konverzace a nechat ji, aby mi nahazovala nápady, aniž bych jí nějak vyzradil, že já sám žádné nemám. „Zarazilo vás na té zprávě něco?“ zeptal jsem se.

Nezaváhala. „Zdá se, že se dokument soustředí na misi a její osobní život ignoruje.“

„Zmizela na misi mimo kopuli. To je nezpochybnitelné. Nechápu, jaký by v tom měl hrát roli její osobní život.“

„Pravděpodobně žádnou, pane. Ale asi by neuškodilo znát záznamy jejích volání, e-maily a soupis toho, co objevili v její kajutě. Jak už jste sám podotkl, vojenská zpráva je důkladná. Ale možná právě v záznamech je něco, co by ukázalo na potenciální motiv, nebo možná někoho, kdo ji dobře znal a mohl by nám poskytnout víc informací.“

Zajímavé. Měl jsem neodbytný pocit, že kapitánka sleduje až příliš mnoho detektivních holovideí. V hloubi duše mě to však zaujalo. Přirozeně jsem se soustředil na vojenské okolnosti – na misi – a nenapadlo mě podívat se na další aspekty. I kdybychom nic neobjevili, umožnilo by mi to dokázat, že jsem prozkoumal víc než armáda. Byl jsem voják. O detektivní práci jsem neměl nejmenší ponětí. Možná bych se nad tím měl zamyslet. Také to potvrzovalo Seratovo tvrzení, že Faderová je velice důkladná. „Skvělý nápad. Vyžádejte si ty záznamy, jakmile přistaneme.“

Ke cti jí slouží, že na sobě nedala znát uspokojení; jako by očekávala, že bude mít pravdu.

„Jistě, pane. Pokud jste té možnosti otevřený, pomohlo by mi, kdybych znala váš předběžný plán po přistání, abych mohla předvídat a dopředu zajistit vaše požadavky.“

Obvykle jsem nerad ukazoval všechny karty lidem, které jsem moc dobře neznal, ale ona si to zasloužila. „Jistě, půjdu si promluvit s vojenským velením a zeptám se na tu zprávu. Je důkladná, ale chci ji prodiskutovat a zjistit, jaký z ní budu mít pocit. Podle Seraty má Zentas podezření, že někdo něco kryje, takže musím prověřit minimálně to. Promluvím si s vyšetřovatelem, posoudím jeho kompetence a podobně. Pomůže mi to zjistit, nakolik mám jeho práci důvěřovat, a získám představu, kolik toho chceme prověřit navíc.“

„Dobře, pane. Dám mu vědět, že se zastavíte.“ Seděla proti mě, jako by čekala na další instrukce. Tenhle její zlozvyk mi začínal být protivný.

„Ještě něco?“ otázal jsem se.

„Ano, pane. Mám připravenou předběžnou zprávu pro velitelství, kdybyste si ji chtěl prohlédnout, než ji odešlu.“

„Cože? Vy chcete, abych ji zkontroloval?“ To jsem nečekal. Možná byla špeh, ale příliš jí to nešlo.

„Musím podat hlášení o misi, pane. To sám jistě víte. Došlo mi, že když vám je neukážu, budete se zajímat, co jsem do něj napsala, a to by vás pak mohlo přimět k pochybnostem o mé loajalitě. Zdálo se mi nejlepší se tomu vyhnout.“

„Vašim šéfům to nevadí?“ zajímal jsem se.

„Pane, mám rozkaz vám pomáhat, jak jen to bude možné, a posílat pravidelné zprávy o našem postupu. Všechny ostatní aspekty jsou jen v mé kompetenci.“

Řekla: o našem postupu. To se mi zamlouvalo. Líbila se mi. Pořád jsem jí úplně nedůvěřoval – což je u lidí, které jsem právě poznal, normální –, ale v charakterech jsem se docela vyznal a ona na mě udělala slušný první dojem. Jistě, třeba to byla z její strany lest. Mohla mi ukázat jednu zprávu a velitelství poslat jinou. Ale nejspíš tomu tak nebylo. „Díky za nabídku. Nepotřebuju hlášení vidět, nestalo se nic kromě rutinní cesty vesmírem. Ale rád bych s vámi probral ta budoucí, až na ně přijde čas, pokud tedy souhlasíte.“

„Jistě, pane. Ještě něco?“

„Kdy se probudí Mac?“

„Lékař ho právě probírá ze stáze, pane. Zabere pár hodin, než bude k dispozici.“

„Výborně. Díky za ochotu.“

„Děkuji, pane.“

Vylodění na Eccasis mě příliš neoslnilo. Přistáli jsme v podzemním hangáru a museli vyčkat patnáct minut, než se sterilní vozidlo spojí s naší lodí, pomalu překoná tři nebo čtyři sta metrů k průlezu a pak opět čekat, než se k němu přisaje. Čekaly nás dvě uvítací čety. Po jedné straně vchodu stál vysoký kapitán tmavé pleti a z druhé strany snědá žena, která by vypadala mohutně, nestát vedle kapitána, a kousek od ní vyčkával menší muž, kterého jsem odhadl na jejich podřízeného. Faderová šla napřed, aby si s nimi promluvila, a mě a Maca nechala za sebou. Všichni tři se o čemsi hlasitě bavili, zuřivě gestikulovali, až nakonec vysoký kapitán rozhodil rukama a odmašíroval.

„Co tohle mělo znamenat?“ zeptal jsem se Faderové, když se vrátila, aby mě informovala.

„Uvítací výbor vyslali jak guvernér, tak armáda, pane. Omlouvám se za zmatek.“

„Neomlouvejte se. Není to přece vaše vina. Člověk by si myslel, že se dohodnou.“

„Obě strany jistě věděly, že se dostaví i ta druhá, ale nedokázaly se shodnout na protokolu.“

To mi přišlo přinejmenším... zvláštní. „Z kapitánovy reakce usuzuji, že jste si vybrala guvernéra?“

„Ano, pane. Jednoznačně byli jeho lidé připraveni lépe.“

Chtěl jsem z ní vymámit víc, ale nevěděl jsem jak na to, aniž bych zpochybnil její úsudek. Sám bych se přiklonil k armádě. Ve výsledku na tom však nezáleželo.

I když jsme požívali podpory všech mocných autorit v Galaxii, byli jsme tu pouhými hosty a já nejsem zase tak velký provokatér, abych dělal problémy kvůli malichernostem – zvlášť kdybych později potřeboval přitvrdit. „Veďte mě.“

Faderová shlédla na svůj tablet.

„Pane, aktualizovali mi čas příjezdu slečny Ganosové. Dorazí přibližně za osmnáct hodin.“

Usmál jsem se. Ganosovou jsem neviděl od doby, kdy jsem žil na Talce IV, a byl jsem rád, když mi Serata poslal zprávu, ve které mi potvrdil, že s její účastí souhlasí. V hloubi duše jsem si ale nebyl jistý. Při naší poslední společné operaci jsem ji dostal do nejisté situace, i když Ganosová by asi namítla, že ji nikdo nemanévruje nikam, kde sama být nechce. Tak či tak jsem ji potřeboval. Uměla s počítačem věci, kterým já nerozumím – kterým nerozumí většina lidí. Ještě jsem nevěděl, jak mi během téhle mise pomůže, ale nikdy neuškodí mít zálohu.

Doufal jsem, že člověku, který to celé platí, naúčtuje nehorázný poplatek.

Civilistka se představila jako Cora Davidsonová, zástupkyně guvernéra, a odvedla nás k elektrickému vozidlu. I s ním jsme vyjeli nákladním výtahem asi šest nebo osm pater a vynořili se na světle. Na první pohled to tam vypadalo jako pod širým nebem, ale když jsem se zadíval pozorněji, rozeznal jsem vysoko nad hlavou průhlednou kopuli, ovšem čistě jen proto, že jsem ji tam očekával. Nepřipadalo mi, že se nacházím uvnitř – ani to tak nebylo zamýšleno. Z psychologického hlediska vám pomáhalo mít pocit, že nejste nikde uzavřeni. Iluze byla samozřejmě nedokonalá. Z poznámek a souborů, které mi Faderová předala, jsem věděl, že celá kopule má v průměru sotva dva kilometry. Podzemní dráha ji spojovala i se čtyřmi dalšími, menšími obytnými kopulemi. Kromě nich byste tu našli asi stovku neobydlených základen sloužících rozličným účelům: k výrobě energie, produkci potravin a všem dalším funkcím, které kolonie se třiceti tisíci obyvateli vyžaduje k přežití. Lidé v nich pracovali na směny, ale po práci se vraceli do obytných kopulí.

Jakmile se mi oči přizpůsobily, uvědomil jsem si, že tady panuje výraznější přítmí, než jaké bych očekával vzhledem k tomu, že jsme přistáli asi ve dvě hodiny odpoledne a cestou jsem nezahlédl žádné mraky. I za to mohla kopule. Faderová mi vysvětlila, že její povrch dokáže filtrovat světlo na optimální úroveň, a jsem si jistý, že existuje nějaký vzorec, který zohledňuje duševní pohodu člověka stejně jako zachování energie.

Kolem se hemžili lidé, asi polovina nosila vojenské uniformy, zbytek praktické civilní obleky jako já. Uniformovaní měli na sobě převážně výložky pozemních sil, méně pak vzdušných či vesmírných, ale přítomní lidé byli jen náhodným vzorkem malé části obyvatelstva základny. Minuli jsme několik dalších osobních vozidel a pár větších služebních, ale většina lidí se pohybovala pěšky. Mohl jsem se k nim také přidat, ale nijak mi nevadilo, že se svezu.

Jako první jsme se zastavili v mé ubikaci a Mac trval na tom, že vstoupí jako první. Musel téměř sprintovat, aby předběhl Faderovou, která sledovala vlastní plány. Oba mi připadali směšní. Mysleli si snad, že ve VIP ubikacích číhá někdo, kdo mě chce zavraždit?

„Všechno je v pořádku, pane,“ hlásil Mac. „Nebudete tomu apartmá věřit.“

„Proč? Co je s ním?“ podivil jsem se.

„Jen se podívejte sám.“

Faderová mě uvedla do nejluxusnější ubikace, jakou jsem kdy na vojenské základně viděl. Všechno vypadalo zbrusu nově, včetně mramorové podlahy a stolu z leštěného dřeva, ke kterému by se vešlo na deset lidí.

Mac měl pravdu. Nechtělo se mi tomu věřit.

„To není všechno,“ dodal.

A nelhal; bylo toho víc. Čtyři plně vybavené pokoje, ne přehnaně velké, prostory na základně byly přece jen omezené, avšak mnohem větší, než bylo potřeba. Měl jsem k dispozici ložnici, prostornou halu, která sloužila zároveň jako obývací pokoj s několika pohodlnými křesly a dvěma pohovkami, plnohodnotnou kuchyň s jídelnou a kancelář.

„To je absurdní,“ poznamenal jsem.

„Je to guvernérův pokoj pro hosty, obvykle vyhrazený pro návštěvy vysokých hodnostářů,“ vysvětlila Davidsonová.

Hodnostář. Cha. Ať mi chtěli říkat jakkoli, podobně opulentní apartmá jsem nepotřeboval. Lomil jsem nad tím přepychem rukama. „Nemáte tu něco... menšího?“

„Guvernér na tom trval,“ odvětila Davidsonová.

Z tónu jejího hlasu jsem pochopil, že nikdo nechce guvernérova rozhodnutí ani v nejmenším zpochybňovat, a povzdechl jsem si. „Tak dobře.“

„Na zítřek večer máte naplánovanou společnou večeři,“ pokračovala. „Předpokládá, že dnes večer si budete chtít po cestě odpočinout.“

„To je od guvernéra velmi ohleduplné. Mohla byste mi na dobu před tou večeří domluvit schůzku s velitelkou základny?“

Nechtěl jsem se setkat s civilním vedením, aniž bych měl možnost promluvit si s vrchním představitelem armády.

„Obávám se, že nemohu. Pracuji pro kancelář guvernéra. Ale poskytnu kapitánce Faderové příslušné kontaktní informace.“

To mi přišlo poněkud přehnané. Jakožto hodnostář bych očekával, že mi pomůže, ale z jejího vystupování jsem pochopil, že problém dvou uvítacích výborů má nejspíš hlubší kořeny. Nahlas jsem však dodal jen: „Děkuji, paní Davidsonová,“ a vyprovodil ji ke dveřím.

Jakmile odešla, Faderová se zavázala, že mi schůzku s vojenskou velitelkou zařídí stejně jako půl tuctu dalších věcí, které podle ní potřebuji, a že se za dvě hodiny vrátí, aby mě informovala. Ona i Mac dostali menší pokoje hned vedle mého apartmánu, pravděpodobně kamrlíky pro personál sloužící obyvateli tohoto paláce. Zahrál jsem si na starého a nemohoucího a oznámil jí, že si musím odpočinout. Díky tomu mi slíbila, že mi rozpis pošle na můj tablet a setkáme se následující den, než dorazí Ganosová.

Na to, že jsem pobýval na novém místě, jsem spal dobře, byť můj močový měchýř si myslel, že se nachází v jiném časovém pásmu, takže jsem musel během noci třikrát klopýtat přes celé své prozatímní sídlo, abych vůbec našel toaletu. Venku nikdy nenastala úplná tma, kopule totiž v noci slabě světélkovala a fungovala tak jako obří pouliční lampa; moje apartmá bylo ovšem vybaveno zatemňováním v podobě žaluzií – proto také to klopýtání. Druhý den ráno jsem se sešel s Macem před dveřmi apartmá, zatímco Faderová odběhla, aby zařídila všechno na dnešní den, a dopřáli jsme si časnou snídani v kantýně pro zhruba dva tisíce lidí. Uvítací informační balíček Eccasis, stažený na můj tablet, mi sdělil, že jde o jednu z pěti jídelen na základně. Zeptal jsem se jednoho ze strávníků, jestli si vůbec někdo vaří i doma, a ten mi odpověděl, že ano, ale že zásoby pro jednotlivce se shánějí jen těžko, takže skoro všichni většinu dní využívají společné jídelny.

Když jsme se vydali na schůzku s Ganosovou, seznámil jsem se podrobněji s plánem stanice. V jedné její polovině (v té, kde jsme snídali) se povětšinou nalézaly ubikace, ve druhé – té s hangárem – pak pracovní prostory. Několik modulů v pracovní zóně vypadalo jako byty pro vyšší úředníky spojené s kancelářskými budovami, nejspíš aby to lidé měli blízko do práce. Vždycky jsem oceňoval výhodu dostupnosti.

Kontaktovali jsme Faderovou, která zjednala vozidlo, a setkali jsme se s Ganosovou, jakmile po přistání dorazila do sterilní místnosti. Maria Ganosová byla bývalou vojákyní, která se mnou spolupracovala v době, kdy jsem měl na starosti bezpečnost VPC, korporace, která mě před časem zaměstnávala, než mě na Talce IV podrazila. Pomáhala mi s vyšetřováním Omicronu, jenž mě následně unesl a pokusil se mě poslat na smrt. Byla také prvotřídní hackerkou.

Naběhla do sterilní místnosti, jako by tam byla doma. Vlasy měla ostříhané nakrátko, z poloviny obarvené na růžovo, z druhé na zeleno. Přes bílé tílko si oblékla hnědou koženou bundu. „Tak jo, jsem tu. Můžeme se do toho pustit.“

„Rád vás vidím, Ganosová,“ pozdravil jsem ji.

„Nechala jsem si poslat věci přímo do pokoje,“ ignorovala můj pozdrav.

„Kde bydlíte?“

Neurčitě někam mávla. „Co já vím? Není to daleko. Pár set metrů.“

„To napravíme. Přemístíme vás k nám.“

Odfrkla si. „To ani náhodou. Když se mnou sepisovali smlouvu, své místo jsem si vyjednala.“

„Možná by nám pomohlo, kdybychom se všichni drželi u sebe,“ navrhl jsem.

Sklopila oči. „Pane, vzpomínáte, jak jste mě nechal pronásledovat meziplanetárním zásahovým týmem? To byly skvělé časy.“ Pronesla to jako vtip, ale sarkasmus utajit nedokázala. Byla očividně naštvaná. Možná za to mohl špatný let, ale skrývalo se v tom víc. Potřeboval bych si s ní promluvit, ne ale tady, před ostatními.

„Můžeme se poohlédnout po slušném pokoji,“ zkusil jsem to ještě jednou.

„Tam, kde jsem, mi bude dobře, pane.“

Na okamžik jsem zaváhal, než jsem opět promluvil. Chtěl jsem ji mít poblíž, ale nepřál jsem si ji ještě víc rozzlobit. „Jestli jste si jistá...“

„Jsem.“

Faderová mezi nás vstoupila, aby rozhovor fyzicky narušila. „Pane, mohu zařídit–“

„Vás jsem o nic nežádala,“ ohradila se Ganosová.

„Jen jsem si myslela, že–“

„Mně je to doopravdy naprosto jedno,“ přerušila Faderovou Ganosová, ale kapitánka se nenechala zastrašit tak snadno.

„Vy tady nevelíte,“ upozornila Ganosovou. „Jestli vás plukovník chce mít nablízku, přestěhujete se.“

Ganosová se na ni ušklíbla. „Chápu, že vám tahle osina v zadku vadí, ale já se nehnu. Jsem tu kvůli práci, a ta zahrnuje požadavky, které jsem si vyjednala předem. Přivezla jsem si spoustu vybavení a potřebuju prostor, kde bych si je mohla připravit. A co je ještě důležitější, vyžaduju přístup k sítím, a proto jsem si vybrala ideální místo, kde se mi to podaří.“

Faderová se užuž chystala cosi opáčit, ale Ganosová ji zarazila.

„A než se zeptáte, ne, nebudu vám nic vysvětlovat, jednak proto, že jsem odbornice a vy mi musíte věřit, a jednak proto, že nechci. Říkejme tomu věrohodné popření, jestli vám to pomůže.“

Na kapitánčině tmavé pleti nebyl vidět ruměnec, ale vsadil bych se o celé jmění, že ve tvářích cítí horkost, přestože se jí výraz obličeje téměř nezměnil. Měl jsem se do hádky vložit, ale nenacházel jsem slova. Zlou krev mezi členy svého týmu jsem potřeboval asi stejně jako třetí nohu. Byli to jediní lidé na planetě, kterým jsem mohl důvěřovat. Příliš pozdě jsem se pokusil vše trochu napravit.

„Věřím vašemu úsudku, Ganosová.“

Faderová se na mě zahleděla, ale rychle nevěřícný výraz z tváře setřela.

Ganosová mě také probodla pohledem, ale neuhnula. Jo. Očividně byla naštvaná. Promluvím si s ní, ale to musí počkat. V deset hodin mě čekala schůzka s vojenskou velitelkou.

„Kdybyste cokoli potřebovala, dejte nám vědět.“

Ke dvojitým dveřím v přízemí dvoupodlažní vojenské budovy vedl pouze jediný schod. Byly to dřevěné dveře. Po celé základně jste nalezli spoustu dřeva. Bylo to logické. Osadníci museli vykácet nespočet stromů, aby ji mohli postavit, a všechen nahromaděný materiál bylo třeba někde zpracovat. U vchodu nás přivítal mladý poručík a doprovodil nás chodbou do rohové kanceláře, kde jsme se setkali s brigádní generálkou Oxendineovou. Leccos jsem si o ní zjistil. Sloužila převážně na stejných místech jako já, byť ne ve stejnou dobu. Plnila všechny těžké úkoly, a jak mi sdělil Serata, získala si pověst rázné velitelky, která si nebrala servítky a nikoho nešetřila.

„Plukovníku Butlere, ráda vás poznávám.“

Sotva jsem vstoupil, vstala a obešla svůj stůl z leštěného dřeva. Měla tmavé vlasy, bronzovou pleť a byla jen o pár centimetrů menší než já.

„Také vás rád poznávám, madam. Prosím, říkejte mi Carle.“

„Dobře. Díky, Carle. A protože jste teď civilistou, vy mi můžete klidně říkat Ox.“

Nedokázal jsem poznat, jestli slovo civilista zdůraznila, nebo jestli se mi to jen zdálo. Možná mi chtěla naznačit, kdo tady velí. Nechal jsem to plavat.

„Díky, Ox.“ Přišlo mi to zvláštní. Cosi ve mně se vzpíralo, abych armádního generála oslovoval přezdívkou. „Myslím, že víte, proč jsem tady.“

Pevně mi stiskla ruku. „Jistě. Posaďte se. Mohu vám nabídnout kávu?“

„Ne, děkuji. Večeřím dnes s guvernérem a předtím mám ještě spoustu práce. Nechci vás příliš zdržovat.“

Odfrkla si. „S guvernérem. Přeji příjemnou zábavu.“

„Chápu to správně, že se k nám nepřipojíte?“

„U guvernéra? Cha. Nejspíš ne. Jediná událost, na kterou by mě pozval, by byl můj vlastní vojenský soud, kdyby mě před něj dokázal postavit.“

Rázem jsem měl jasno. Spor mezi úřadem guvernéra a armádou sahal až do nejvyšších sfér. Rozhodl jsem se do toho trochu rýpnout.

„Vy dva spolu nevycházíte?“

„My... se rozcházíme v názoru na zdejší misi.“

„Jak to?“ Nebyl jsem si jistý, jestli se mi její postoj zamlouvá. Jako vojenská velitelka měla za úkol zajistit, aby vše fungovalo, jak má. Totéž by se dalo říct o guvernérovi, ale já nikdy guvernérem nebyl, takže jemu jsem radit nemohl.

„Mým úkolem je spravovat zázemí a pracovní týmy, abych ostatním pomohla co nejrychleji a nejefektivněji kultivovat další území. Zajistit planetě novou infrastrukturu, abychom mohli pokračovat v expanzi v mezích nového zákona. Standardní věci týkající se kolonií. Tomu jistě rozumíte.“

„Samozřejmě,“ přikývl jsem.

„Guvernér Patinchak je delegovaný politik. Bez jakýchkoli zkušeností. Přesto se ve své roli civilního dohledu nad armádou vyžívá. Rád využije každé příležitosti, aby nám připomínal naše povinnosti, zatímco své vlastní odbývá. Stručně řečeno: vidí nás jako ty špatné a snaží se nám všechno ztížit. Dokonce i rutinní záležitosti, které by měly probíhat nekonfliktně.“

„Myslím, že je to částečně moje chyba. Nevykreslil jsem armádu na Kappě zrovna v dobrém světle.“

Nedala mi za pravdu, ale ani se se mnou nehádala. „Je pomalý. S každým rozhodnutím si dává načas a naslouchá tomu, kdo mu v poslední době nejvíc našeptával do ucha. Jednou se nechá ovlivnit ‚zelenými‘ – ochránci prostředí – a otálí se schvalováním nových lokalit. Druhý den si s ním promluví korporace a už buduje ostošest.“

„Vy s jeho politikou nesouhlasíte?“ Cítil jsem její frustraci, nejspíš ji ale naplno projevila teprve teď, protože se o své názory nemohla podělit s podřízenými. To byla jedna z krušných stránek velení – nikomu jste se nemohli svěřit.

„Jeho politika, ať taková či maková, je mi víceméně ukradená. Chci jen, aby byl konzistentní. Mám tady práci a jeho přelétavost mi ji ztěžuje. Nezodpovídáme se stejným lidem, a můj šéf si na výmluvy nepotrpí.“

„Chápu. To musí být těžké.“ Pracovat s neschopným člověkem není nikdy legrace, zvlášť když má pravomoc. Snažil jsem se zachovat si nadhled. Spousta lidí si obvykle myslí, že to ostatní dělají chyby, ačkoli rezervy najdete na obou stranách. Oxendineové jsem věřil, ale musel jsem počkat, až se rozkoukám. To jsem jí ovšem neřekl. To, že mě vnímala jako součást vojenského kontingentu, mohlo mé misi jen pomoci.

„Víte něco o jeho pobočnici, Davidsonové?“ zajímal jsem se.

„Je jako had. Je nebezpečnější než guvernér, protože je schopná všeho. Rozhodně ale není ‚zelená‘. Spíš stojí na opačné straně barikády.“

„To je dobré vědět. Díky. Ještě něco, co bych si měl o místních poměrech zjistit, než se s guvernérem setkám?“

„Problémem jsou ochránci přírody. Je docela dobře možné, že mají spojence v guvernérově úřadu. To ztěžuje sdílení informací, protože jeho kancelář není zrovna pečlivá v nakládání s utajovanými materiály.“

„Kolik je tu toho třeba tajit? Je to kolonie bez inteligentního života.“

„Docela dost. Na to, že tu žije třicet tisíc obyvatel, spousta se v názorech na směřování kolonie liší. A nemluvím jen o politice. Došlo k útokům, bombovým... v jednom případě dokonce unesli klíčového vědce.“

„Tady že někoho unesli?“

„A zavraždili. Tělo jsme našli vně kopule bez ochranného obleku.“

„Nejsou snad u všech východů kamery?“

„Hackli je. Jediný člověk, kterého jsme dokázali vypátrat a který byl do události zapletený, nic nevěděl – byl to jen údržbář, kterého uplatili. Nicméně to jsou ryze mé problémy. Pojďme si promluvit o tom, proč jste tady vy.“

Zajímalo mě toho ohledně té vraždy mnohem víc – koneckonců, když někdo mohl zavraždit místního vědce, zvládl by zavraždit i jiného – ale Oxendineová dala jasně najevo, že na toto téma už dál hovořit nehodlá, a tak jsem pokročil. „Fajn,“ přikývl jsem. „Xyla Redstoneová, dříve Xyla Zentasová. Změnila si jméno, aby unikla stínu svého otce. Pohřešovaná asi tři měsíce, považovaná za mrtvou.“

„Je mrtvá,“ prohlásila Oxendineová. „Ve zprávě se píše, že je pohřešovaná, protože jsme nenašli tělo. A nejspíš ani nenajdeme. Venku je ohromná džungle a v ní se najde spousta toho, co se o mrtvolu postará.“

„Rozumím.“

„Užiju.“