Přeložil Robert Doležal

THE GENIUS BAT

Copyright © 2025 by Yossi Yovel

All rights reserved

Translation © Robert Doležal, 2026

ISBN 978-80-284-0546-5

Pro Imbal, která mě dělá úplným

Úvod

Teplota v údolí Hula na severu Izraele v létě často přesahuje 40 °C. Svahy po obou stranách údolí jsou žluté a jen sem tam je svojí zelení oživují jujubové stromy. Z klimatického hlediska se jedná o prodlouženou paži Afriky. Po miliony let migrovalo tímto úzkým výběžkem množství zvířat a rostlin z Afriky a putovalo tisíce kilometrů až na okraj Evropy. Kdysi se tu proháněli lvi a sloni, dokud je lidé zcela nevyhubili. Jejich kosti jsou jediným svědectvím o této nezkrotné minulosti. Ale když přimhouřím oči a poddám se horku, na chvíli mám chuť si myslet, že krávy pasoucí se ve svahu jsou ve skutečnosti stádem buvolů.

Je šest hodin ráno a teploměr v našem pronajatém autě už ukazuje 32 °C. Včera jsme provedli unikátní experiment – připevnili jsme miniaturní GPS zařízení na hřbety osmi víkonosů velkých (Rhinopoma microphyllum), viz fotografii č. 1 v příloze. Tato drobná zařízení jsme vyvíjeli tři roky a poprvé v historii jsme jimi opatřili netopýry ve volné přírodě.

Víkonosi velcí jsou rovněž návštěvníky z Afriky. Každé léto se z neznámých končin ve velkém počtu slétají do údolí Hula, aby se tu na zimu vykrmili. Během úspěšného a na hmyz bohatého léta mohou zdvojnásobit svoji tělesnou hmotnost. Jak už jejich anglický název (greater mouse-tailed bat) napovídá, mají velice dlouhý a u netopýrů nezvyklý ocas. U většiny netopýrů je totiž poměrně krátký ocas ukryt v ocasní části létací blány. Víkonosi velcí ale používají svůj dlouhý ocas jako slepec hůl – když se plazí pozpátku úzkou štěrbinou, švihají jím doleva a doprava, aby nahmatali její stěny. Vědci se domnívají, že právě svým dlouhým ocasem se podobají raným netopýrům, a proto je chtějí badatelé z celého světa vidět zblízka.

Ale nic z toho nás v šest ráno nezajímá. Projíždíme ospalým údolím s otevřenými okénky a z auta nám trčí dlouhá anténa typu Yagi. (Několikrát nás zastavuje policie a žádá vysvětlení ohledně antény, ale to je jiný příběh.) Anténa je připojena k radiopřijímači v autě, z něhož se neustále ozývají praskavé zvuky. Auto je plné studentů z laboratoře, všichni jsou ve střehu a napjatě poslouchají. Občas někdo nadskočí, když má pocit, že v tom hluku zaslechl pípnutí. Netopýři, kterým jsme včera připevnili vysílače, se nevrátili do jeskyně, kde jsme je chytili, a nyní nám pípání z miniaturních vysílačů na jejich zádech podává jedinou naději, že je nalezneme a získáme tak cenná data v nich uložená. U křižovatky Gome jeden ze studentů znovu všechny zburcuje – a tentokrát to není planý poplach. Pípání je silné a jasné, přichází ze západního svahu údolí.

Rozptýlíme se s anténami v rukou a začneme stoupat směrem k pípání. Asi šest hodin se namáhavě prodíráme do svahu. Několikrát signál úplně ztratíme, ale pak ho znovu zachytíme výš. Udýchaní a zpocení se nakonec sejdeme u mohutného rohovníku. Signál jednoznačně vychází ze stromu, ale žádné netopýry nevidíme. Obcházíme strom, šplháme do jeho větví a pohybujeme anténou sem a tam. Po více než hodině důkladného prohledávání místa konečně objevíme u paty stromu malý bílý předmět: vysílač. Zřejmě spadl z netopýra, když včera v noci nad stromem přelétal. Máme obrovskou radost, že se vysílač našel. Jdeme to oslavit tvarohovým koláčem do jediné kavárny v celé oblasti, ležící u nedaleké benzínové pumpy.

Slavíme, přestože nevíme, zda vysílač obsahuje data. Slavíme, i když je to jen jeden z osmi vysílačů připevněných k netopýrům a ačkoli jasně chápeme, že jsme měli velké štěstí, když jsme ho našli. A že pokud budeme muset takto hledat každý vysílač, měli bychom výzkum raději okamžitě ukončit.

Později večer zjišťujeme, že vysílač data skutečně obsahuje. S potěšením sledujeme GPS trasu našeho netopýra. Spolu s ním vylétáme z přeplněné jeskyně, vznášíme se na jih podél východních svahů údolí a pak je velkou rychlostí přetínáme. Díky mikrofonu na hřbetě netopýra můžeme poslouchat jeho echolokaci, zatímco loví hmyz stovky metrů nad zemí. Je těžké popsat ten pocit uspokojení, povznesené nálady z průkopnického objevování.

Netopýři jsou většinou malá stvoření. Víkonosi velcí váží méně než 40 gramů, a proto se zatím nikomu nepodařilo sledovat jejich pohyb s přesností GPS. Po třech letech vývoje vysílače, překonávání překážek a zklamání a dalším vývoji a testování jsme nyní vůbec poprvé svědky jedné celé noci v životě netopýra.

Od toho prvního GPS vysílače, který jsme nalezli u paty rohovníku, jsme připevnili již více než tisíc GPS vysílačů k více než deseti druhům netopýrů ve více než desítce zemí všech kontinentů s výjimkou Antarktidy, a to vše s jedním cílem – pochopit, jaké to je být netopýrem.

Netopýři jsou mimořádní tvorové. Jsou to jediní savci, kteří skutečně dokážou létat. Jejich křídla v podstatě tvoří dvě ruce s pěticí velice dlouhých prstů, mezi nimiž je napnuta pružná kožovitá blána. Někteří jsou i velcí: nejmenší netopýr – netopýrek thajský – váží necelé 2 gramy, zatímco mohutný kaloň zlatotemenný má rozpětí křídel přes 1,5 metru. Mezi savci jsou netopýři považovaní za druhý nejrozmanitější řád. Vědci popsali na 1 500 druhů netopýrů, kteří tvoří více než 20 procent všech savců na světě. Vyskytují se všude na Zemi, od nejteplejších pouští až po polární kruh, s výjimkou pólů. Mnozí z nich jsou společenští a žijí v koloniích, které mohou čítat miliony jedinců. Jiní žijí osamoceně ve štěrbinách. Často se živí hmyzem, ale někteří pojídají ovoce a pyl. Potravou dalších jsou obratlovci jako ryby, žáby, ptáci, a dokonce i ostatní netopýři. Tři druhy pijí krev.

Netopýři nejsou slepí a někteří z nich mají dokonce vynikající zrak. Ale většina z nich, včetně těch bystrozrakých, používá echolokaci stejně jako ponorky sonarový systém: vydávají hlasité zvuky, v podstatě křičí a jejich mozek pak zpracovává ozvěny z jejich okolí a vytváří obraz světa, který leží před nimi. A tato jejich schopnost daleko předčí schopnosti jakéhokoli lidského stroje.

Netopýři jsou vynikající navigátoři. Mnozí z nich takto manévrují každou noc při hledání potravy desítky kilometrů, někdy téměř v úplné tmě. Někteří urazí tisíce kilometrů při migraci. Jedinečná je i jejich fyziologie. Tělesná teplota se během několika minut po vzletu zvýší až o 5 °C a mnoho z nich v zimě hibernuje a snižuje svoji tělesnou teplotu téměř na 0 °C, aby tím ušetřili svou energii. V poměru ke své hmotnosti žijí déle než kterýkoli jiný savec. I ti nejmenší netopýři se mohou dožít několika desítek let, dvacetkrát nebo i vícekrát déle než myši stejné velikosti. Jejich imunitní systém umí velmi účinně bojovat s viry a vědci z celého světa se snaží pochopit, jak je to možné.

Mnoho netopýrů výrazně prospívá ekosystémům i lidem. Někteří dokážou zabít za hodinu stovky komárů, jiní loví můry a další škůdce v zemědělství. Jejich příspěvek k hubení zemědělských škůdců se jen ve Spojených státech odhaduje na několik miliard dolarů ročně. Mnoho druhů opyluje rostliny a rozšiřuje semena různých druhů ovoce a dává tak rostlinám možnost rozmnožování a šíření. Mohou si pamatovat polohu stovek stromů a každý rok se k nim v příslušném ročním období vracejí. Bez netopýrů-opylovačů by například neexistoval durian ani tequila. Není divu, že jsou v Číně považováni za symbol štěstí.

Navzdory tomu všemu nám zůstávají netopýři do značné míry neznámí. V této knize se snažíme odhalit svět netopýrů z pohledu těch, kteří se věnují jejich studiu. Pokud si myslíte, že netopýři jsou jen létající tvorové vzbuzující hrůzu nebo ještě hůře krvežízniví přenašeči chorob, chystám se váš názor změnit.

ČÁST PRVNÍ

DRUŽNOST

1

O upírech a družení

Veřejným tajemstvím mezi přírodovědci je to, že mnohé studie zaměřené na tu nejpanenštější přírodu jsou prováděny v těsné blízkosti pětihvězdičkových resortů. Koneckonců i ti nejodvážnější badatelé ocení snadný přístup k elektřině a wifi a po dlouhém pracovním dni neřeknou ne horké sprše. Jedním z takových „divokých“ výzkumných míst, obzvláště oblíbeným mezi výzkumníky netopýrů, je Lamanai Outpost Lodge v Belize, kde se každoročně scházejí desítky učenců z celého světa na akci zvané „bat-a-thon“ (netopýří maraton). Lamanai Lodge se nachází ve fragmentu tropického lesa poblíž velkolepé archeologické rezervace Lamanai, jednoho z největších nalezišť mayských chrámů v Belize. Resort leží na břehu řeky New River a osvěžující koupel v jejích průzračných vodách je ideálním zakončením dne stráveného v terénu. Řeka se hemží krokodýly, ale manažer hotelu vás ujistí, že jsou malí a jejich kousnutí je téměř neškodné. Jídlo v Lamanai je vynikající a po čerstvých koláčcích si na baru hosté mohou vychutnat slavný koktejl Howler Monkey. Nebo si dokonce vzít drink na břeh řeky a nahrávat echolokační signály netopýrů, kteří loví nad vodou.

V roce 2012 jsem se zúčastnil tohoto každoročního letního campu s cílem studovat krvežíznivé netopýry, výstižně nazývané upíry. Nikdy předtím jsem s upíry nepracoval, ale hodně jsem o nich četl a byl jsem zvědavý, zda echolokace hraje nějakou roli v jejich sociální komunikaci. Chtěl jsem konkrétně zjistit, jestli jim pomáhá navzájem se rozpoznávat: dokáže netopýr rozpoznat jiného netopýra podle ozvěny, která se odráží od jeho tváře? Lesy kolem Lamanai jsou plné netopýrů a bylo mi řečeno, že bych neměl mít problém nějaké chytit. Kanadský výzkumník Brock Fenton, který tento každoroční výzkumný tábor organizoval, sehnal velkou sklenici kravské krve z nedalekých jatek, abychom mohli chycené netopýry krmit. Na jeho radu jsem dal krev do lednice, aby se nesrazila. Můj spolubydlící, výzkumník netopýrů z Nového Zélandu, se pak divil, jaký druh marmelády ta velká sklenice v lednici vlastně obsahuje.

Většina netopýrů je při pohybu po čtyřech dost neohrabaná, protože se snaží roztáhnout křídla a vzlétnout, ale upíři jsou jiní. Používají křídla jako přední končetiny a jsou rychlí jako myši. Když mi jeden utekl z ruky, vyběhl mi vzhůru po paži a během pár vteřin už běžel po zadní části krku. Ne, nehledal krční tepnu; prostě se snažil co nejrychleji dostat co nejdál z dosahu mých rukou.

Krmení upírů bylo jednodušší, než jsem čekal. Naplnil jsem pár latexových rukavic krví, na každé jsem do jednoho prstu udělal malou dírku, strčil jim ho do tlamy a oni zařídili zbytek. Moje čerstvá zásoba kravské krve se však během osmačtyřiceti hodin srazila a proměnila se v krvavě rudé želé, které jsem každý večer musel mačkat, abych z něj ještě dostal trochu tekutiny. Kousnutí od upíra se také lišilo od všeho, co jsem zažil s jinými netopýry. Měl jsem speciální rukavice, zvláště silné, ale stále pružné, abych mohl upíry jemně držet bez rizika pokousání. Rukavice sice fungovaly, ale už první den se v nich začaly objevovat dírky. Dokonale kulaté otvory, jako by je udělal stroj, skoro jako díry od děrovačky na papír. Když se objevila třetí díra, uvědomil jsem si, že viníky jsou upíři. Díry byly dokonale symetrické – nemohl jsem uvěřit, že tohle dokáže udělat zvíře. Později jsem si přečetl, že zuby upíra jsou dokonale přizpůsobeny k získávání krve: nemají sklovinu, takže jsou ostré jako břitva, a upíři je používají k oholení srsti zvířete, jehož krev chtějí sát.

Spolu s jedním ze studentů, který mě doprovázel, jsem strávil mnoho hodin pozorováním interakcí netopýrů a nahráváním jejich echolokačních signálů ve snaze pochopit, zda je používají ke vzájemnému rozpoznávání. Přemýšleli jsme, jestli netopýři, kteří se setkávají ve tmě, spolu komunikují tím, že si navzájem „skenují“ těla echolokačními signály. Jak už to u takového předběžného výzkumu bývá, výsledky nebyly dostatečně jasné, abychom z nich mohli vyvodit závěry. Měl jsem nicméně pochybnou čest trávit své noci ve společnosti upírky: jednoho večera, po koktejlech, když jsem krmil upíry ve své chatce, mi jedna samička vyklouzla ze sevření, vylezla mi na rameno, skočila na nedalekou zeď a zmizela. Hodiny jsem chatku prohledával, ale marně. Nakonec jsem musel jít spát s vědomím, že se možná ráno probudím s dokonale kulatou dírou v obličeji a s o něco menším množstvím krve v žilách. Můj novozélandský kolega byl z naší nové spolubydlící nadšen ještě méně. Na krokodýly v řece už si zvykl, ale mít upíra v posteli už bylo i na něj trochu moc. Nikdy jsme ji nenašli. Možná je v té chatce dodnes a pochutnává si na krvi vědců a turistů.

Netopýři jsou velmi společenští tvorové, ale jejich družnost má různé formy. Některé druhy žijí ve velkých koloniích v jeskyních, kde se pohromadě tísní miliony netopýrů. Jiné druhy obývají dutiny stromů v malých skupinkách čítajících méně než dvacet jedinců. Některé druhy žijí osamoceně ve škvírách. U určitých druhů se samci a samice zdržují odděleně a setkávají se pouze za účelem páření. A u jiných druhů si jedinci vybírají každou noc nové místo ke spánku i nové spolunocležníky.

Kniha Sociobiology: The New Synthesis (Sociobiologie: Nové shrnutí), kterou v roce 1975 vydal harvardský entomolog E. O. Wilson, znamenala revoluci ve výzkumu sociálního chování zvířat, tedy tématu, jež bylo do té doby doménou hlavně sociologů. Wilson se snažil uplatnit evoluční principy na vysvětlení sociálních jevů, které vědce dlouho mátly – například altruismu. Pokoušel se objasnit, proč by se nějaké zvíře rozhodlo pomoci jinému, když takové chování zdánlivě odporuje základnímu evolučnímu principu, že veškeré chování směřuje pouze k předání vlastních genů.

Dopad knihy není třeba zveličovat, mezi biology a sociology vyvolala vášnivou debatu – především kvůli poslední kapitole, která se zaměřuje na člověka. Ohlas byl tak velký, že deník The New York Times otiskl její recenzi na titulní straně. Jedním z mladých biologů, které Wilsonova kniha hluboce ovlivnila, byl Gerald S. Wilkinson, tehdy ještě vysokoškolský student. Protože se velmi zajímal o sociální chování, zúčastnil se semináře o knize na Kalifornské univerzitě v Davisu. Wilkinson a jeho spolužáci se zde naučili, jak provádět sociální výzkum, jak pozorovat skupinu zvířat a jak systematicky zaznamenávat každých deset minut jejich interakce.

I díky tomuto semináři se Wilkinson později stal doktorandem na Kalifornské univerzitě v San Diegu. Na univerzitě tehdy působil manželský výzkumný tým Jack Bradbury a Sandra Vehrencampová, kteří studovali chování různých zvířat – od tetřívků v Kalifornii po netopýry v Kostarice. Wilkinson velice toužil pracovat v jejich laboratoři, ale oni jeho nadšení nesdíleli. „K jejich nemalému překvapení jsem se prostě na začátku roku objevil v laboratoři. Zeptali se mě: ‚Kdo jste?‘,“ vzpomíná. Byl odhodlaný dostat se do týmu a byl připraven udělat téměř cokoli, aby na ně zapůsobil. Vehrencampová se tehdy chystala zahájit výzkum kukaček kohoutích, které se běžně vyskytovaly v kampusu, ale měla potíže s jejich odchytem. Wilkinson, který měl s chytáním ptáků bohaté zkušenosti, sestrojil past a brzy kukačku kohoutí polapil. Když ji oběma věhlasným vědcům přinesl, uvědomili si, že by mohl být v jejich laboratoři užitečný. Po krátké zkušební době se Wilkinson stal oficiálním členem výzkumného týmu laboratoře a později se připojil k Bradburymu a Vehrencampové ve výzkumné stanici La Pacifica v Kostarice.

S ohledem na Wilsonovu knihu se Wilkinson rozhodl věnovat výzkumu sociálního chování zvířat. Po několika neúspěšných pokusech s ptáky se začal věnovat studiu nektarožravých listonosů rodu Glossophaga, aby zjistil, zda existuje souvislost mezi jejich sociální strukturou a potravou v jejich prostředí. To bylo tehdy jedno z hlavních témat v oblasti sociobiologie: jak dostupnost potravy ovlivňuje sociální strukturu druhu. Jedna teorie tvrdila, že závislost na těžko dostupné potravě vede ke shlukování – tedy k vytváření skupin, které spolupracují při jejím vyhledávání. Tato hypotéza zůstává jedním z nejrozšířenějších vysvětlení existence kooperativních skupin v přírodě a někteří by řekli, že je i základem lidské spolupráce.

V té době byli listonosi příliš malí na to, aby je bylo možné sledovat pomocí vysílaček, a tak začal Wilkinson označovat jedince fluorescenčními plastovými kroužky. Poté zmapoval jejich denní úkryty, které se obvykle nacházely uvnitř dutých stromů. Když byl Wilkinson v Kostarice ponořený do pozorování těchto netopýrů, obdržel dopis od Bradburyho, jenž se mezitím vrátil do Spojených států. Ten mu změnil život. Bradbury v něm nadšeně psal, že se na jedné konferenci dozvěděl, že upíři někdy krmí svá mláďata, a možná i jiné dospělé netopýry, natrávenou potravou. To bylo vše, co Wilkinson potřeboval. Vzájemné krmení, vzájemná pomoc, altruismus, to bylo téma Wilsonovy knihy, které ho tak fascinovalo. Byla to ona zásadní otázka: Proč by jedno zvíře pomáhalo jinému?

Upíři byli v oblasti Wilkinsonova výzkumu běžní a při hledání nektarožravých listonosů na ně často narážel v dutinách stromů. Začal tedy značit i je a brzy zjistil, že se s nimi pracuje mnohem lépe než s listonosi, protože se obvykle vracejí do stejných míst, kde byli značeni. Tak začala cesta, která trvá dodnes.

Ve Střední a Jižní Americe žijí tři druhy netopýrů živících se krví. Všechny patří k čeledi vampýrovití (Phyllostomidae), druhé nejrozmanitější čeledi netopýrů a jedné z nejrůznorodějších čeledí mezi savci vůbec. Tato čeleď zahrnuje netopýry živící se hmyzem, ovocem, nektarem, žábami, jinými netopýry – a samozřejmě sem patří i upíři. Všichni tito netopýři pocházejí ze společného předka, hmyzožravého netopýra. Během pouhých 30 milionů let, což je z evolučního hlediska skutečně krátká doba, prošli tzv. divergentní evolucí a dnes je nalezneme ve všech potravních nikách Nového světa. Odborníci se shodují, že se upíři vyvinuli z předka mezi vampýrovitými, který se specializoval na lov krevsajících parazitů na tělech jiných savců. Evoluční krok od sbírání parazitů plných krve po přímé sání krve z těla hostitele je velmi malý. Tento netopýří předek poté, co ochutnal krev jelena nebo jiného většího savce, začal pravděpodobně olizovat krev z otevřené rány, kterou zanechal odtržený parazit.

Wilkinson se zaměřil na upíra obecného (Desmodus rotundus, viz fotografii č. 2 v příloze), nejběžnějšího ze tří druhů upírů a tvora, který je ke konzumaci krve úžasně přizpůsoben. Sliny upíra obecného obsahují molekuly antikoagulační látky, výstižně pojmenované drakulin, která zajišťuje, že se krev oběti při sání nesráží. Netopýr má po stranách čenichu teplotní senzory, které mu pomáhají najít teplé krevní cévy pod kůží oběti. Také má, jak jsem sám zjistil v letovisku v Lamanai, úžasnou schopnost pohybovat se rychle po čtyřech, v podstatě běhat, přičemž svá křídla využívá jako přední nohy. Upír obecný se tak může pohybovat po těle oběti při hledání cévy blízko povrchu kůže nebo rychle zmizet před prudkým švihnutím jejího ocasu. Je třeba poznamenat, že množství krve, které upír při jedné „hostině“ zkonzumuje, je menší než množství odebrané při běžném krevním testu, neublíží tedy ani malému savci.

Když dorazil Bradburyho vzrušený dopis do Kostariky, o sociální struktuře upírů obecných bylo známo jen velmi málo. Wilkinson věděl, že žijí v malých skupinách až dvaceti jedinců, převážně samic. Věděl také, že samice obvykle zůstávají ve skupině, v níž se narodily, zatímco samci ji po dosažení dospělosti opouštějí. Začal tedy označovat samce i samice barevnými kroužky a snažil se odhalit vzájemné krmení. Brzy však narazil na problém. Získal sice zařízení k nočnímu vidění, aby mohl pozorovat zvířata bez jejich rušení, ale k rozlišení barevných kroužků potřeboval světlo. Problém byl, že kdykoli posvítil baterkou do dutiny stromu plné netopýrů, přestali se chovat přirozeně – znehybněli. Pak však přišel Wilkinson s jednoduchým, ale geniálním řešením. V jedné z dutin nechal trvale svítit slabou baterku. Dělal to několik měsíců a netopýři si postupně na světlo zvykli. Zafungovalo to dokonale. Díky tomu mohl Wilkinson pozorovat jejich přirozené chování a identifikovat různé vztahy mezi jednotlivými členy kolonie.

Spolu s asistentem pozoroval Wilkinson několik skupin upírů obecných. Některé duté kmeny stromů byly dostatečně široké na to, aby si do nich oba mohli lehnout na záda a dívat se vzhůru na netopýry. Povalováním se pod upířími koloniemi v Kostarice strávili celkem více než čtyři sta hodin. Na obličeji měli nasazeny masky, aby se chránili před histoplasmou, houbou, která roste v netopýřím trusu a jejíž spory mohou způsobit vážné plicní infekce. (Riziko nakažení je obecně malé, ale v poslední době stoupá kvůli používání netopýřího guána jako hnojiva domácími pěstiteli konopí.) Sami se tak stali obyvateli stromů. Duté kmeny často fungují jako celé mikrobiotopy. V mnoha z nich žilo alespoň pět různých druhů netopýrů a občas se tam objevil i had. Bylo tam také nespočet druhů hmyzu a mnoho hnízd vos, které projevovaly o oba výzkumníky zvláštní zájem. „Nebývalo tam moc horko, ale po každém pozorování jsem se vždy důkladně osprchoval,“ vzpomíná Wilkinson. „Musím ale přiznat, že mi to nechybí.“ Vím přesně, co tím myslí. Jednou jsem strčil hlavu do dutého stromu s upíří kolonií uvnitř. Ten zápach byl příšerný a čpavkové výpary znemožňovaly dýchání.

Protože upíři obecní nemají specifickou dobu rozmnožování, nacházela se vždy ve skupinách nějaká mláďata. Brzy tak Wilkinson mohl pozorovat, jak matky vyvrhují potravu a krmí je. Nebylo také neobvyklé vidět, jak matka krmí mládě, které nebylo její vlastní. Bylo to sice zajímavé, ale krmení cizích mláďat už bylo dříve pozorováno a zdokumentováno i u jiných druhů netopýrů. Vždy se dalo vysvětlit občasnou záměnou vlastního mláděte v chaosu kolonie. Co Wilkinson opravdu hledal, byly důkazy o vzájemné pomoci mezi dospělými, tedy o tom, že se jeden dospělý netopýr podělí o potravu s jiným dospělým. Takové případy se jim však zatím prokázat nepodařilo.

Abychom pochopili význam sdílení potravy mezi dospělými, musíme se nejprve dozvědět více o fyziologii upírů obecných. Každou noc opouštějí kolonii, aby si našli svoji oběť. V případě upíra obecného v 21. století je takovou obětí obvykle kráva, ale na druhu savce tolik nezáleží, turista dřímající na palubě výletní lodi je také vítanou příležitostí k občerstvení. Upíři vypijí zhruba 15 mililitrů krve za noc, což odpovídá polovině jejich tělesné hmotnosti. Pokud je to možné – tedy pokud je kráva neodežene ocasem (nebo turista polštářem) –, vypijí celé toto množství najednou. Upíři musí kvůli svému rychlému metabolismu často jíst. Po každém jídle začnou exponenciálním tempem ztrácet váhu. Jedinec, kterému se nepodaří najít potravu tři noci po sobě, může zemřít hlady. Není neobvyklé, že upíři obecní potravu nenajdou. Wilkinson zvážil netopýry, kteří se po nočním lovu vrátili do kolonie, a odhadl, že 20 procent z nich domů přiletělo s prázdným žaludkem. Častěji se to stávalo mladým jedincům, mladším než dva roky, kteří ještě nebyli zdatnými lovci. Dar potravy od člena skupiny tak může zachránit život. Wilkinson vypočítal, že několik minut vzájemného krmení dává příjemci dvanáct hodin navíc, během kterých může ještě jednou vyletět a podniknout možná poslední pokus o nalezení potravy. Jinými slovy – jeden upír obecný hodí záchranné lano druhému.

Pobyt v dutých stromech s roji vos se nakonec vyplatil. Po třech letech pozorování byl Wilkinson schopen zdokumentovat 110 případů vzájemného krmení, z nichž 33 proběhlo mezi dospělými jedinci. Nebylo to mnoho, ale mohl určit, že sdílení potravy nebylo náhodné. Další velkou otázkou bylo: Kdo sdílí potravu? Kdo je v kolonii ochoten kvůli jinému jedinci obětovat potravu, která má cenu vzácných hodin života? Jsou to příbuzní, nebo přátelé? Wilkinson určil sociální a rodinnou blízkost mezi třiceti třemi páry, u nichž došlo k interakci vzájemného krmení. Rodinná blízkost byla měřena pomocí genetických nástrojů dostupných v té době, sociální blízkost pak pravděpodobností, že tyto dva jedince najde v úkrytu společně. Upíři obecní často mění své denní úkryty a v každém úkrytu se pokaždé sejde poněkud odlišné osazenstvo. Wilkinson tyto přesuny dokumentoval, takže věděl, kdo kdy s kým sdílel denní úkryt. Po tři roky důsledně kontroloval každý dutý strom a alespoň jednou týdně zaznamenával uspořádání upírů v jejich úkrytech. Zjistil, že sdílení potravy záviselo stejnou měrou na sociální i rodinné blízkosti, což znamená, že dvě samice se mohly účastnit vzájemného krmení, ať už byly příbuzné, nebo jen „spolubydlící“.

Dvě samice upíra obecného spolu mohou žít ve stejné kolonii i více než dvacet let, což ale nutně neznamená, že jsou to přítelkyně. Proto další otázka, která Wilkinsona zaměstnávala, byla: Jak dlouho musí dvě samice sdílet nocoviště, než si vytvoří pouto natolik silné, aby mezi sebou začaly sdílet potravu? Jinými slovy: Jak dlouho trvá, než mezi upíry vznikne přátelství? Aby to otestoval, vzal dvě skupiny upírů z odlehlých kolonií, které se pravděpodobně nikdy předtím nesetkaly, a umístil je do jedné klece. První výzvou bylo, jak je krmit. „Zašel jsem k nedalekému řezníkovi a přinesl jsem si od něj sklenici krve,“ vzpomíná. Zpočátku podával krev v malých miskách, ale upíři se o „polévku z krve“ prali a hodně jí rozlili. Pak zjistil, že může použít napáječky z klecí pro myši, což fungovalo mnohem lépe. Skutečná experimentální inovace ovšem nespočívala v krmení upírů, ale v jejich hladovění. Každou noc Wilkinson vyňal jednu samici z klece, nechal ji celou noc bez potravy a ráno ji vrátil zpět, aby zjistil, kdo jí dá krev. Až na jeden případ docházelo ke sdílení potravy výhradně mezi jedinci ze stejné kolonie; upíři tedy dávali krev pouze těm, které dobře znali.

Tím však příběh neskončil. Další zjištění totiž mělo způsobit revoluci v našem pohledu na sociální chování v přírodě. Precizní analýza sítě vzájemného sdílení v kolonii odhalila, že samice upíra nebude sdílet potravu jen tak s někým a že pouhá oboustranná známost nestačí. Samice spíše upřednostní upíra, který jí samotné dal krev již dříve. Tito dva jedinci tedy spolu musí sdílet jakýsi „krevní slib“. Jinými slovy, nejedná se jen o altruismus; jde o reciproční altruismus. Výsledky Wilsonova výzkumu byly publikovány v prestižním časopise Nature v roce 1984 a vzbudily značný zájem vědecké obce i široké veřejnosti. I dnes, čtyřicet let poté, jsou upíři obecní považováni za nejznámější příklad recipročního altruismu.

Co je potřeba a jak dlouho to trvá, než se mezi dvěma jedinci vytvoří vzájemná důvěra a vztah umožňující reciprocitu? Navzdory svému velkému úspěchu Wilkinson nikdy nedokázal na tuto otázku odpovědět. Přijal místo na Marylandské univerzitě a pokračoval ve výzkumu sociálního chování v přírodě, zanechal však studia upírů obecných. Namísto toho se zaměřil převážně na jeden podivně vypadající druh mouchy. Stopkoočky Dalmannovy jsou drobné; jejich tělo je kratší než jeden centimetr, ale jejich oči jsou umístěny na koncích výrůstků ve tvaru stopek dlouhých jako tělo samotné (viz fotografii č. 3 v příloze). Samci, jejichž stopky jsou mnohem delší než u samic, mezi sebou soupeří o to, kdo má „delší oči“. Během období páření samci svádějí bitvy, ve kterých si porovnávají, který z nich má oči dále od sebe. Ti s větší vzdáleností se mohou pářit s více samicemi. Jde o jeden z nejextrémnějších příkladů pohlavního výběru v přírodě: evoluce neobvyklých, někdo by řekl až nadbytečných orgánů, které hrají roli při výběru partnera samicemi. Wilkinson dal přednost těmto mouchám před upíry, protože díky jejich vysoké reprodukční rychlosti mohl snadno sledovat, jak se volba samic promítá do budoucích generací.

Gerry Carter se ještě ani nenarodil, když Wilkinson vleže zkoumal kolonie upírů v Kostarice. Netopýři jej prý fascinovali odjakživa. Měl s nimi téměř mystické pouto. Když mu byly dva roky, cestoval s rodinou do rodné vesnice své matky na Filipínách, aby navštívil kmen Kalinga. Jeho rodiče se potkali na Filipínách, když tam otec působil v mírových sborech. Carter si z té návštěvy mnoho nepamatuje, ale když mu bylo pět nebo šest let, listoval místními novinami v rodném městě ve státě New York a narazil na fotografii netopýra. Tu chvíli si pamatuje velmi živě: „Narazil jsem na ten obrázek a najednou mi probleskla vzpomínka. Vybavil se mi obrovský kaloň, který se přede mnou objevil a který měl tlamu staženou gumičkou,“ vzpomíná. „Myslím, že jsem toho netopýra tehdy snědl,“ říká s úsměvem. Začátkem roku 2000, ještě jako student bakalářského studia, narazil Carter na Wilkinsonův výzkum sdílení potravy u upírů ve významné Dawkinsově knize Sobecký gen.

V té době byla vědecká podpora teorie recipročního altruismu slabá. Mnozí Wilkinsonovu verzi zpochybňovali a nabízeli alternativní vysvětlení jeho zjištění. V roce 2009 publikoval časopis Nature článek, v němž tvrdil, že pro reciprocitu v přírodě neexistují dostatečné důkazy. Tento vědecký text (a další jemu podobné) uváděl, že vzájemné krmení mezi nepříbuznými samicemi upírů může mít jiné důvody, například chybnou identifikaci nebo reakci na obtěžování ze strany příjemce. Jinými slovy: dárce krev nedává, ale spíše ustupuje dotěrnému žadonění. Podle těchto kritiků tedy altruismus v přírodě není skutečný, nýbrž se jedná o omyl nebo formu manipulace. Další častá kritika reciprocity se týkala možnosti „podvádění“. Problém podvodníků dlouhodobě komplikuje teorie vzájemné pomoci. Pokud se někteří jedinci ve skupině rozhodnou „hrát špinavě“ a zneužít altruisty – v tomto případě vždy potravu získají, ale nikdy ji neoplácejí –, budou se množit rychleji a evolučně vzato se stanou rozšířenějšími, až nakonec celá kolonie bude složena z parazitických podvodníků a altruismus zmizí. Teoreticky vzato, skutečná reciprocita nabízí řešení tohoto problému: štědří netopýři jsou odměněni a sobečtí netopýři jsou jako partneři opuštěni. Skeptici však poukazovali na to, že Wilkinson nikdy nedokázal, že pozorované obousměrné sdílení potravy nebylo jen důsledkem toho, že si oba netopýři mylně mysleli, že jsou příbuzní.

I dnes je problém podvodníků považován za jednu z největších výzev pro teorie vzájemné pomoci v přírodě.

Carter byl příběhem upírů ohromen a rozhodl se je zkoumat. Jeho snem bylo zjistit, jak si samice těchto netopýrů vytvářejí vztahy vzájemné důvěry. Kontaktoval Wilkinsona a požádal o možnost doktorského studia v jeho laboratoři. Wilkinson ale neměl na výzkum netopýrů finanční prostředky. Jeho laboratoř se zaměřovala na stopkoočkovité a on sám se výzkumu upírů nevěnoval už více než dvacet let. Carter byl ale tak dychtivý, že souhlasil s prací ve Wilkinsonově laboratoři i přes nedostatek financí a vybavení. Sehnal si dost peněz ze studentských grantů a odletěl na Trinidad, kde odchytil náhodnou skupinu upírů obecných, s níž mohl zopakovat pokus s hladověním. Každý den izoloval jednu samici, nechal ji přes noc hladovět a ráno ji vrátil do kolonie. Vyhladovělí upíři žadonili o potravu, přibližovali se k ostatním jedincům a vydávali prosebné zvuky, ale žádný jim jídlo neposkytl. Během následujících měsíců netopýři stále hubli, ale ani jednou se o jídlo nepodělili. Carter se domů vrátil bez jediného pozorování vzájemného krmení a k samotné existenci netopýřího altruismu byl velmi skeptický.

Zůstala však malá jiskra naděje. Jelikož Carter pro svůj experiment odchytil v lese náhodné netopýry, nemuseli se tito navzájem znát tak blízce, aby si potravu sdíleli. Naproti tomu netopýři ve Wilkinsonových pokusech pocházeli vždy ze stejné kolonie a byli vybráni ti, kteří se znali už léta. Carter se proto rozhodl experiment zopakovat s jinou kolonií netopýrů v zajetí, v níž byli jedinci dlouhodobě zvyklí jeden na druhého a jejichž genetické příbuzenské vztahy byly dobře známé. „Najednou to šlo lehce,“ říká Carter. „Všichni krmili všechny.“ Během dvou let zdokumentoval Carter 950 případů sdílení potravy mezi jednotlivci v kolonii. Díky tolika pozorováním mohl přesvědčivě ukázat, že altruismus v kolonii je skutečně reciproční, což znamená, že jedinci darovali potravu těm, kteří jim ji dali dříve.

Čísla byla ohromující. Šedesát čtyři procent případů sdílení potravy proběhlo mezi nepříbuznými jedinci, což naznačuje, že přátelství je důležitější než rodinné vazby. Jelikož se reciprocita udržovala po dlouhou dobu, někdy i celé roky, Carter vyslovil hypotézu, že šance, že by se podvodníkovi podařilo všechny trvale obelstít, je velmi malá. Ostatní ho postupně odhalí, až mu nakonec nikdo žádné jídlo nedá. Carter také vyvrátil hypotézu, že sdílení potravy je výsledkem toho, že se dárce podřídí nátlaku vyhladovělého příjemce. K překvapení všech totiž zjistil, že to naopak bývá dárce, kdo iniciuje darování krve tím, že se sám přiblíží k vyhladovělému jedinci. Carter vyslovil domněnku, že rozšiřování sociální sítě tím, že dá jídlo partnerovi v kolonii, je pro jednotlivého netopýra jakýmsi bezpečnostním opatřením. Vzhledem k tomu, že mají upíři tendenci měnit úkryty, a protože většina jedinců v jednom úkrytu není příbuzná, je pro samici upíra výhodnější navázat vztahy s co nejvíce jedinci, kteří jí v případě potřeby mohou pomoci, než spoléhat na malý počet jedinců, kteří mohou jednoho dne zmizet. Ostatně podobnou strategii často uplatňují i lidé.

Tato kolonie pomohla Carterovi získat doktorát, ale spokojený stále ještě nebyl. Všechny své poznatky získal pozorováním netopýrů v zajetí. Věděl však, že zvířata se v zajetí často chovají neobvykle, a chtěl proto své výsledky ověřit i u volně žijících netopýrů. Vědci jen zřídka opakují již úspěšné experimenty, ale Carter si chtěl být jistý. Vrátil se do tropů, tentokrát do Panamy, a znovu odchytil náhodnou skupinu netopýrů. Tentokrát však měl dostatek času i financí, aby mohl počkat, až se socializují. Experiment mírně upravil a zaměřil se na hlavní otázku: Jak dlouho trvá, než si mezi sebou upíři vytvoří „krevní pouto“? Místo aby hladověl známé jedince, přivedl do kolonie novou a neznámou samici a sledoval její začlenění do společnosti. Pravidelně ji nechával hladovět a čekal, kdy konečně obdrží dar potravy.

Carter dospěl k závěru, že stejně jako u lidí, tak i u upírů je proces budování důvěry pozvolný. V prvních dnech si samice z kolonie té nově příchozí téměř nevšímají. Mohou jí dovolit, aby se k nim během spánku přitulila, což jí pomáhá udržet tělesnou teplotu, ale samotné je to nic nestojí. V další fázi jí nabídnou péči o srst, zahrnující převážně olizování. Vzájemná péče o srst je důležitá pro hygienu jednotlivce. Umožňuje například odstranit parazity z míst, na která si netopýr vlastním jazykem nedosáhne. Carter zjistil, že pokud nově příchozí samice naváže první reciprocitu v péči o srst, pak někteří členové kolonie přejdou do nejvyšší úrovně důvěrnosti, která zahrnuje sdílení potravy.

První případ sdílení potravy může nastat během několika týdnů, ale i měsíců po příchodu nového jedince. Časový odstup mezi příchodem nové samice upíra a okamžikem, kdy poprvé dostane potravu, závisí na typu vztahů, které si vytvoří. Sociální systém upírů se velmi podobá školní třídě, když do ní nastoupí nová žačka. Její začlenění závisí jak na vazbách, které si vytvoří s jednotlivými spolužáky, tak na celkové sociální struktuře a dynamice třídy. Není snadné navázat skutečné vztahy, pro upíry ani pro lidi, a některé vztahy mezi netopýry se nikdy nerozvinou natolik, aby došlo ke sdílení potravy. V Carterově kolonii sdílelo potravu pouze 15 procent všech možných dvojic samic, ale každá samice měla alespoň jednu partnerku, se kterou si potravu vyměňovala. Stejně jako u nové žačky ve třídě, je příchod nové samice upíra do kolonie i příležitostí pro jednotlivce se slabší sociální sítí navázat nové kontakty a zlepšit svůj společenský status. Carter později také ukázal, že netopýři, kteří si dají tu práci a navážou mnoho nových vztahů, pak lépe zvládají situaci, kdy přijdou o svého hlavního dárce potravy. To naznačuje, že těží jak z kvality, tak z kvantity svých přátelství.

Společnost upírů, kterou Carter popsal, byla mnohem složitější než jednoduché matematické modely, které se snaží vysvětlit altruismus v přírodě. Ukazuje se, že upíři jsou šlechetnější než jakýkoli známý algoritmus. Carter pozoroval případy, kdy samice opakovaně darovaly potravu jiným samicím pouze na základě předchozí známosti, a to i bez okamžité protislužby. Celkově ale byla reciprocita během let zachována.

Carter se stal světově nejznámějším výzkumníkem chování upírů obecných. Založil vlastní laboratoř pro výzkum těchto netopýrů na Ohijské státní univerzitě a později se přestěhoval na Princetonskou univerzitu, aby pokračoval ve zkoumání jejich složitého sociálního systému. Jeho velkým snem je vytvořit upíra „podvodníka“, jedince, který nikdy neoplácí laskavosti, a to ani svým přátelům. Carter očekává, že takový netopýr postupně ztratí všechny sociální vazby, pokud nejsou opětované. Pozorování takového procesu – ztráty partnerů – by mělo přesvědčit i poslední skeptiky o existenci recipročního altruismu u upírů. Jedním ze způsobů, jak takového „podvodníka“ vytvořit, je opakovaně ho před každým setkáním hladovět, aby nikdy neměl co nabídnout. Carter si však není jistý, že by to fungovalo. Sociální vnímání upírů je totiž silně vyvinuté a Carter se domnívá, že by si partneři okamžitě všimli, že hladoví, a tudíž by ho z ničeho nepodezřívali. Carter proto stále zvažuje vhodný způsob, jak na to jít. To může trvat roky bez zjevného pokroku, dokud se jednoho dne, třeba když ležíte v dutém kmeni stromu a sledujete rodinku netopýrů hrajících si nad vámi, neobjeví nápad.

2

O skupinách kaloňů kladivohlavých a netopýrů rybařících

Nejtvrdším trestem je pro člověka sociální izolace, proto jsou provinilí vězni tvrdě trestáni „samotkou“. Studie dokonce ukazují, že pouhé dva týdny izolace mohou způsobit trvalé psychické poškození. Lidé jsou tvorové společenští. Ve skupinách žijeme nejméně stovky tisíc let, společně lovíme a také vychováváme potomky ve skupině, které říkáme rodina. Cítíme empatii vůči členům své skupiny a máme vyvinuté sociální vnímání, díky kterému dokážeme rozpoznat záměry ostatních. To vše nám pomáhá udržovat úzké sociální vztahy po celá desetiletí. Existují dokonce teorie, že právě díky složitému společenskému životu se vyvinul náš mimořádně sofistikovaný mozek. Není tedy divu, že jedna z nejčastějších otázek, kterou mi lidé ohledně netopýrů kladou, se týká jejich společenských návyků. Zajímá je, zda jsou netopýři monogamní nebo polygamní, zda mají sociální hierarchii a vůdce a jak jejich společenské uspořádání vůbec vypadá.

Sociální chování netopýrů má mnoho podob a nuancí. Například upíři, o kterých jsme mluvili v předchozí kapitole, žijí ve skupinách tvořených samicemi v počtu od deseti do dvaceti jedinců. Navzájem se znají a udržují si vztahy, které trvají roky. Samci upírů se zdržují odděleně od samičí kolonie a ovládají rozsáhlá teritoria, aby přesvědčili samice k páření. V případě upírů totiž na velikosti (teritoria) záleží a samci s větším územím zpravidla zplodí více potomků. Mladé samice většinou zůstávají ve skupině, kde se narodily, zatímco mladí samci odcházejí hledat štěstí jinam. Tento typ sociální struktury je běžný v živočišné říši, a zvláště u netopýrů. Najdeme však i jiné modely. Existují smíšené kolonie netopýrů, v nichž žijí miliony samců a samic, kteří každý večer vyrážejí na lov v hejnu tak hustém, že připomíná valící se sloup černého kouře. Existují druhy netopýrů, u kterých jeden samec žije s několika samicemi po celá léta, ba i desetiletí, v „harému“. A existují dokonce i netopýři, kteří žijí sami. Co určuje sociální strukturu zvířete?

Pokus pochopit, proč netopýři žijí ve skupinách a co jim to přináší, mě zavedl do jednoho z nejodlehlejších míst na světě, kde jsem se věnoval jednomu z nejzajímavějších netopýrů – mexickému netopýru rybařícímu (Myotis vivesi, viz fotografii č. 4 v příloze). Existuje několik druhů netopýrů, které se specializují na lov ryb, ale téměř všechny loví v klidných vodách řek a jezer. Klidná voda je ve skutečnosti akustickým zrcadlem. Zvukové vlny, které netopýr vysílá při letu nad vodní hladinou, dopadají na povrch pod úhlem 45 stupňů, takže se ozvěna nevrací zpět k netopýrovi, ale odráží se na opačnou stranu – podobně člověk, který se dívá do zrcadla ze strany, nikdy neuvidí svůj vlastní odraz. Pro netopýry zní klidná vodní hladina jako ticho, jako nic, jako pohled do prázdného zrcadla. Proto se netopýři snaží pít z hladkých umělých povrchů, např. polyvinylchloridu (PVC), jak to ukázala jedna studie německých vědců. To také vysvětluje, proč netopýr, který v roce 2009 přerušil zápas NBA v San Antoniu, opakovaně nalétával směrem k podlaze, než ho srazil Manu Ginóbili: snažil se napít z hladké podlahy, protože akusticky působila jako klidná vodní hladina.

Kvůli efektu akustického zrcadla klidné vodní hladiny vytvářejí ryby plavající těsně pod povrchem drobné vlnky, jež vyvolají silnou ozvěnu snadno zachytitelnou echolokací. Některé druhy netopýrů se tento jev naučily využívat a specializují se na lov ryb nebo hmyzu, který plave po hladině. Netopýr rybařící je však mezi lovci ryb naprosto výjimečný. Žije na malých ostrovech, podniká dlouhé lovecké výpravy nad moře a dokáže najít ryby i ve zvlněných, neklidných vodách. Během svého doktorského výzkumu jsem narazil na termosnímek netopýra rybařícího vznášejícího se nad mořem, daleko od pobřeží. Bylo zcela zřejmé, že ta načervenalá okřídlená skvrna na snímku, letící nad černými vlnami, vyvolává fascinující vědecké otázky: Jak netopýři dokážou v obrovském a temném moři najít potravu? A jak se nad mořem orientují, když všechno vypadá i zní stejně? Jednou z hypotéz bylo, že rybožraví netopýři loví ve skupině, aby si navzájem zvýšili šanci na úspěch.

Zvířata se sdružují do skupin z různých důvodů. Některá tak činí, aby snížila riziko, že se stanou kořistí, jiná kvůli teplu za chladných nocí. V případě netopýrů rybařících jsme předpokládali, že jejich spolupráce je zaměřená právě na hledání potravy. Když tedy Stefan Greif, postdoktorand pracující v mojí laboratoři, navrhl, abychom na netopýry připevnili naše miniaturní GPS zařízení a studovali jejich chování, trvalo mi přesně pět minut, než jsem souhlasil. Společně s několika studenty jsme začali plánovat expedici na Isla Partida, malý divoký ostrov uprostřed Kortézova moře (známého také jako Kalifornský záliv) v západním Mexiku. Netopýr rybařící je v této oblasti endemický a obývá převážně malé ostrovy. Mnohé z nich však postrádají jeskyně nebo pukliny vhodné jako úkryt a tomu se netopýři rybařící přizpůsobili neobvyklým způsobem: žijí na zemi pod kameny. Na zemi jsou netopýři neobratní a mohou tam přežívat jen tehdy, pokud v okolí nejsou predátoři. Rackové občas zkusí štěstí a snaží se některého z netopýrů mezi kameny chytit, většinou však neúspěšně. Krysy, které se na ostrovy dostaly spolu s lidmi, však pravidla hry změnily a v některých původně nedotčených oblastech vyhubily celé generace těchto netopýrů. Dnes je proto nalezneme už jen na několika málo místech – například na Isla Partida. Mezi kameny ostrova žijí tisíce, možná desetitisíce netopýrů. Každý večer vylétají ze svých úkrytů a míří nad moře. Nikdo nevěděl, kam přesně létají, dokud jsme nezačali jejich chování studovat. Aby netopýři zůstali chráněni, mexické úřady zakazují turistům kotvit u ostrova a tento zákaz přísně vymáhají. Během našich návštěv jsme několikrát viděli, jak vyslýchali nelegální rybáře. Výzkumníkům je umožněno ostrovy navštívit po získání příslušných povolení, která pro nás zařídil mexický kolega L. Gerardo Herrera.

Expedici na Partidu jsme začali plánovat s cílem zjistit, zda život ve skupině pomáhá netopýrům rybařícím při jejich téměř nemožném úkolu: nalézt potravu v temném a nekonečném moři. Partida se nalézá tři hodiny jízdy motorovým člunem od nejbližšího pobřežního města Kino. Ostrov je zcela opuštěný. Nenajdete tu žádné lidské stavby, které by poskytly úkryt před nemilosrdným sluncem, žádnou tekoucí vodu a samozřejmě žádnou elektřinu – pouze kaktusy, spoustu stonožek a tisíce netopýrů rybařících. Plánovali jsme na ostrově zůstat téměř měsíc a odhadovali jsme, že budeme potřebovat asi 200 kilogramů vybavení a přibližně 300 litrů vody. Velký blok ledu v bedně ze styrofoamu (polystyrenu) měl sloužit jako provizorní lednice – ne pro nás, nedej bože, ale pro uchování krevet, které jsme přivezli jako potravu pro netopýry. Vzhledem k nákladu jsme se rozhodli, že skupina studentů včetně Greifa dopluje na ostrov na palubě velké lodi mexického námořnictva, která v oblasti hlídkuje, a já se k nim připojím asi o dva týdny později na malém motorovém člunu a přivezu další zásoby vody a jídla. Velkou námořní loď jsme zvolili kvůli bezpečnosti: Kortézovo moře je známé svými bouřemi a před několika lety se tu malý člun s výzkumníky převrátil. Přežil jen jeden z nich.

Po šesti měsících plánování vypluli studenti v dubnu 2014 na ostrov Partida na pomalé námořní lodi. Plavba trvala mnoho hodin: vyrazili za úsvitu, dorazili až pozdě odpoledne a zakotvili několik set metrů od břehů Partidy. Velká loď se více přiblížit nemohla. Plán byl takový, že se obrovské množství zásob a vybavení postupně převeze na břeh na malém člunu. Dostat se na ostrov nebylo nic lehkého, zejména v podmínkách rozbouřeného moře, které onoho odpoledne panovaly. Doktorand Ivailo Borissov se dobrovolně přihlásil, že nastoupí do prvního člunu, který se vydal ke břehu společně se dvěma mexickými námořníky a hromadou vybavení. Člun zamířil k pevnině, ale během několika minut se komunikace s ním přerušila. Mexičtí námořníci nereagovali na výzvy přes vysílačku a nad Kortézovým mořem se snesla tma, která je pohltila. Námořníci na palubě velké lodi odmítli vyslat druhý člun s tím, že je příliš nebezpečné vyplout po setmění na tak neklidné moře.

Jedním z prvních vědců, kteří se pokusili pochopit, co určuje sociální strukturu netopýrů, byl Jack Bradbury, ten stejný Bradbury, se kterým jsme se setkali v předchozí kapitole v podobě Wilkinsonova mentora. Na rozdíl od hlodavců se netopýři rozmnožují pomalu. Většina druhů přivádí na svět pouze jedno mládě ročně, některé druhy pak nanejvýš dvě. Výběr partnera je proto pro netopýry mimořádně důležitý. Právě Bradbury jako první objevil, že netopýři využívají „lekování“ (lekking) – reprodukční strategii, při které se samci shromažďují a předvádějí své kvality před publikem samic, které z nich vybírají potenciální partnery pro páření. Známější příklad lekování poskytují samci žab, kteří se každý večer shlukují u tůněk (na tzv. trdlišti) a lákají samice zpěvem ve snaze nabídnout své „zboží“ (tedy spermie). Bližším příkladem ze života může být pak hlučná parta puberťáků v parku, kteří se snaží zapůsobit na stejně staré dívky. Tento běžný rituál dospívání dokonale odpovídá definici „leku“, výrazu odvozeného ze švédského slova pro „hru“.

A proč se vlastně samci shromažďují na leku? Proč se nedvoří samicím jednotlivě? Takové shlukování může být nebezpečné, protože přitahuje predátory – jako v případě termitů. Každý rok, hned po prvních deštích, se do vzduchu vznesou desítky tisíc termitů při synchoronizovaném „námluvním tanci“. Samci a samice se navzájem hledají během pomalého a neobratného letu. Tento rozmnožovací rituál je pro termity důležitý, ale pro ptáky představuje hotovou slavnost, při které hromadně hodují na okřídlené bílkovině. Bulbulové, majny, a dokonce i holubi (jinak převážně býložraví) se slétají na trávníky a okraje silnic a požírají obrovské množství termitů. Když jedu na kole přes Yarkonský park do své laboratoře na Telavivské univerzitě, rád se na ten rej na trávníku chvíli dívám. Proč se tedy shlukovat při leku, když je to tak nebezpečné?

Jedna z evolučních teorií, která lekking vysvětluje, říká, že přítomnost většího množství samců přitahuje na místo shromažďování samice. Představme si otevřené tržiště, kde jsou všechny stánky se zeleninou nebo s masem namačkané v jedné uličce. Ulička vábí zákazníky, protože jim umožňuje snadno porovnat nabídku jednotlivých prodejců. Tento výklad lekování zní přesvědčivě, ale pokud je pravdivý, proč se podle něj nechovají všechna zvířata? U některých živočišných druhů se samec zmocní zdroje, který samice potřebuje k reprodukci, například hnízdiště nebo území s dostatkem potravy, a tím získá samici. U jiných druhů se samec zmocní samotných samic – to znamená, že vede skupinu samic a nedovolí ostatním samcům, aby se k nim přiblížili. Ve většině případů samci o samice usilují individuálně. Co tedy určuje strategii daného druhu? Právě to se Bradbury snažil pochopit.

Dnes je Bradbury jedním z nejznámějších světových odborníků na zvířecí komunikaci. V dětství však snil o tom, že se stane mořským biologem. Narodil se na západním pobřeží Spojených států a jeho rodina bydlela blízko moře. Většinu volného času trávil potápěním a objevováním úchvatného podmořského světa. Mořské živočichy si zamiloval. Dodnes si pamatuje, jak si při jednom potápění schoval do kapsy mořského plže a jak se mu pak jeho matka celé hodiny snažila vyčistit sliz z plavek.

Po ukončení bakalářského studia v roce 1963 nastoupil Bradbury do doktorského programu na Rockefellerově univerzitě. Biologie tehdy procházela revolucí. Do oboru pronikaly nové molekulární metody, které hledaly biologická vysvětlení na buněčné úrovni, a hrozilo, že zcela vytlačí tradiční biologii zaměřenou na celý organismus. Převládal extrémní redukcionismus: nová generace biologů byla přesvědčena, že vše je třeba zkoumat na molekulární úrovni a každého, kdo tento přístup neuznával, považovali za staromódního vědce zabývajícího se podřadnou vědou. Zveřejnění struktury dvojité šroubovice molekuly DNA přibližně o deset let dříve ještě více posílilo význam tohoto směru. Byly to těžké časy pro každého, kdo se chtěl zabývat studiem chování zvířat, a Bradbury si vzal k srdci rady svých učitelů a výzkumu na úrovni organismů se vyhýbal. Začal se věnovat studiu ostrorepů – prastarých členovců (bezobratlých s článkovanýma nohama), jejichž jednoduchý systém zraku je obzvláště vhodný pro výzkum základních principů vidění.

Bradbury plánoval, že svoji disertační práci zasvětí neurofyziologii světločivných receptorů ostrorepů, ale vše se změnilo, když na Rockefellerovu univerzitu přišli dva významní vědci. Prvním byl Donald Griffin, muž, který objevil echolokaci u netopýrů. Griffin byl v důsledku molekulární revoluce vytlačen ze své pozice na Harvardu a našel útočiště právě na Rockefellerově univerzitě. V roce 1965 se Bradbury zúčastnil Griffinovy první přednášky a ta v něm probudila dětské sny. Okamžitě se rozhodl, že chce opustit laboratoř a studovat zvířata v jejich přirozeném prostředí. Druhým příchozím byl krátce nato Peter Marler, jeden z předních ornitologů své doby. Marler se zabýval námluvami a chováním ptáků. Griffin v Bradburym zažehl posedlost netopýry, Marler ho nasměroval k výzkumu sociálního chování a zvukové komunikace. Právě tito dva vědci pak zásadně ovlivnili celou Bradburyho výzkumnou dráhu.

Mezitím co byla loď námořnictva zakotvena u břehů ostrova Partida, míjely na její palubě dlouhé hodiny plné napětí, dokud se v dálce neobjevil malý načervenalý záblesk, který studenty konečně uklidnil. Někdo zapálil na pláži oheň. Následujícího rána studenti přistáli na ostrově a připojili se ke svému kolegovi. Ukázalo se, že dva mexičtí námořníci trvali na přiblížení ke břehu z nevhodného směru, kvůli čemuž vlny malý člun převrhly a potopily. Borissov dokázal většinu vybavení zachránit a vytáhnout na břeh. Prokázal při tom mimořádnou vynalézavost: našel napůl suchý zapalovač, za pomoci baterky posbíral několik kusů odpadků a rozdělal oheň. Promoklým mexickým námořníkům přikázal, aby si sundali mokré oblečení a ohřáli se u ohně, a oni ho bez protestů uposlechli.