Přeložil Jiří Hanuš

JAMES

Copyright © 2024 by Percival Everett

Czech translation rights arranged with Melanie Jackson Agency, LLC

through Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jiří Hanuš, 2026

Translation © Matouš Turek, 2026

ISBN 978-80-207-2310-9

Pro Danzy

Notes Daniela Decatura Emmetta

Starej Dan Tucker

Dyž večír k městu dorazim,

co nevidim, co neslyšim,

shluk a hukot ponocnejch,

Starej Dan Tucker přijel hej.

Kse z cesty kliď, kse z cesty kliď,

kse z cesty kliď, jó Starej Dane,

neska už véču nedostaneš.

Ovce dyž s jehněm choději,

vona na něj bečí, „Rychleji.“

Malej, tíško, vrčí tu vlčisko,

ach na nebi Pane, vrčí buldočisko.

Kse z cesty kliď, kse z cesty kliď,

kse z cesty kliď, jó Starej Dane,

neska už véču nedostaneš.

Tuhle jak šnába břitvu mám,

říz má – sem jí koupil sám,

ovce oves a Dan loupe kuku,

než voda vře, holim já vás v cuku.

Kse z cesty kliď, kse z cesty kliď,

kse z cesty kliď, jó Starej Dane,

neska už véču nedostaneš.

Sojčák v hnízdě vlaštofčim

nespasí duši čim čim čim!

V liščí ďouře Starej Dan –

a už de liščat devět deset ven.

Kse z cesty kliď, kse z cesty kliď,

kse z cesty kliď, jó Starej Dane,

neska už véču nedostaneš!

Sem na setkání tuhle šel,

že Starej Dan tam kázat měl.

Zpili se tam a všichni prej,

ať na čelist hraje Dan starej.

Kse z cesty kliď, kse z cesty kliď,

kse z cesty kliď, jó Starej Dane,

neska už véču nedostaneš!

Starej Zip Coon

Já přitáh vodpůldne až do Sandy Hook;

já přitáh vodpůldne až do Sandy Hook;

já přitáh vodpůldne až do Sandy Hook;

a tam ze všech první na mě Zip Koon juk.

Učenej Koon vodzhora dolu,

učenej Koon vodzhora dolu,

na bendžo nám trsá Konney po oudolu.

Viděl si už divou hus, jak přes voceán plachtí;

viděl si už divou hus, jak přes voceán plachtí;

viděl si už divou hus, jak přes voceán plachtí;

kdo hus plachtit viděl, zase se mu zachtí,

dyž divá hus jen mrkne, k ní vlaštofka se přidá

a divá hus pak kejhy a kejhy gaga gagá.

Já prezidentýrovat f Spojenejch všech státech;

já prezidentýrovat f Spojenejch všech státech;

já prezidentýrovat f Spojenejch všech státech;

tak cukrle si cumlam, rozhouplej na vratech;

a ty gdo se mi nezdaj, ty prostě vyškrt bych,

že Crockett sám se v hrobě vobrátí pro ten hřích.

Krocan ve slámě

Že s nákladem tak těžkym jedu,

nemůžou už mý koně vpředu,

tak prásknu bičem a tahoun skočí,

křiknu hyjé, že jsem tady kočí.

(refrén)

Krocan v slámě spí, krocan leží v seně;

protrsáme noc a přes den dřeme;

dolem tak a kolem pak, a horem pádem rámě

a hrajem dál pak có? No Krocana ve slámě.

Já vyšel sem ven dojit a nevěděl sem jak,

podojil se kozu místo krávy pak,

a vopičák si jen tak sedí v slámě

a hází vokem po svý ženy mámě.

(refrén)

Krocan v seně spí, krocan leží v slámě;

groška hot a čehý nedá na mě;

dolem tak a kolem pak, a horem pádem rámě

a hrajem dál pak có? No Krocana v tý slámě.

Ovád jeden

Pro massa podnos dávno tomu

sem nosil a flašku, dyž vyschlo mu,

a v týhle službě zamlada

sem vodháněl vod něj ováda.

(refrén)

Koštovat Jimmie, šecko fuk,

koštovat Jimmie, šecko fuk,

koštovat Jimmie, šecko fuk,

muj massa vodešel.

Von dyž v odpůldni si povyjel

já za nim s jednim z pometel,

dyk poník se lek a neovlád,

a jak ho jenom kous ovád.

(refrén)

Se jednou tak po statku projel,

dyž rojily se hovad roje,

a jedno ho štíplo pod stehnem,

hovado jedno, čert ho vem.

(refrén)

Hned poník skáče, třese se,

do škarpy massa setřese.

Pak ptá se jak umřel porota

a v rozsudku tenhle ovád stál.

(refrén)

A pod tomel ho zakopali

a nat tu ďámu písmo dali:

„Já kamenem tu ležím jat,

že na svědomí mě má ovád.“

První část

Kapitola 1

Ti malí parchanti se schovávali venku ve vysoké trávě. Měsíc sice nebyl ještě v úplňku, ale svítil jim za zády, takže jsem je viděl zřetelně jako ve dne, i když byla hluboká noc. Na pozadí černého plátna poletovaly světlušky. Čekal jsem u kuchyňských dveří slečny Watsonové a nohou jsem rozhoupával uvolněný schod, protože jsem věděl, že mi nařídí, abych ho zítra spravil. Čekal jsem, až mi dá pekáček s kukuřičným chlebem, který upekla podle receptu mojí Sadie. Otrok velkou část života čeká, čeká a čeká, jen aby čekal ještě trochu dýl. Čeká na příkazy. Čeká na jídlo. Čeká na konce dnů. Čeká, že na konci toho všeho přijde spravedlivá a zasloužená křesťanská odměna.

Ti bílí kluci, Huck a Tom, mě pozorovali. Vždycky hráli nějakou hru, kdy předstírali, že jsem buď bídák, nebo oběť, ale v každém případě jejich hračka. Poskakovali tam venku s blechami, s komáry a s jinými kousavými brouky, ale ke mně se nepřiblížili. Vždycky se vyplatí dát bělochům, co chtějí, takže jsem sešel do dvorka a zavolal jsem do noci:

„Dopa to tám je, takle po tmě?“

Pobíhali, šustili a hihňali se. Ti kluci by se nedokázali neslyšně připlížit ani ke hluchému slepci, i kdyby jim k tomu hrála kapela. To už bych spíš mrhal časem a počítal světlušky, než ho ztrácel s nimi.

„Nejspíš posadím tydle starý kosti tady na ten vysokej práh a budu poslouchat, esli to neuslyším znova. Možná tam bude nějakej starej démon nebo čarodějnice. Zvostanu rači tady, kde je to bezpečný.“ Posadil jsem se na horní schod a opřel jsem si záda o sloupek. Byl jsem unavený, takže jsem zavřel oči.

Kluci si něco vzrušeně špitali a já je slyšel jasně jako zvon z kostela.

„Myslíš, že už spí?“ zeptal se Huck.

„Nejspíš jo. Negři prej dokážou takhle bleskem usnout,“ řekl Tom a luskl prsty.

„Psssst,“ sykl Huck.

„Navrhuju, abysme ho svázali,“ řekl Tom. „Přivážeme ho k tomu sloupku od verandy, co se o něj opírá.“

„Ne,“ povídá Huck. „Co když se probudí a začne dělat kravál? Pak přijdou na to, že jsem venku, a ne v posteli, kde mám bejt.“

„Tak jo. Ale víš co? Já potřebuju nějaký svíčky. Vklouznu do kuchyně slečny Watsonový a pár si jich vemu.“

„A co když vzbudíš Jima?“

„Nikoho nevzbudím. Spícího negra nevzbudí ani hromobití. Copak to nevíš? Ani hrom, ani blesk, ani řvoucí lvi. Znám jednoho, co prospal zemětřesení.“

„A co takový zemětřesení dělá?“ zeptal se Huck.

„To, co tvůj táta, když se veprostřed noci probudí.“

Kluci se neohrabaně a určitě ne tiše plížili na kolenou a na rukou po skřípajících prknech verandy a holandskými dveřmi do kuchyně slečny Watsonové. Slyšel jsem je, jak se tam přehrabují, otvírají skříňky a zásuvky. Nechával jsem oči zavřené a nevšímal jsem si ani komára, který mi přistál na paži.

„Už je mám,“ řekl Tom. „Vemu si jenom tři.“

„Nemůžeš takle starý pani brát svíčky,“ namítl Huck. „To je krádež. Co kdyby si mysleli, že to ukrad Jim?“

„Koukni, tak já jí tu nechám pěťák. To je víc než dost. Žádnýho otroka vinit nebudou. Kde by vzal otrok pěťák? A teď vodsud vypadnem, než se stará pani objeví.“

Kluci vyšli na verandu. Podle mě si ani neuvědomovali, jaký tropí hluk.

„Měl jsi jí taky nechat vzkaz,“ řekl Huck.

„To není třeba,“ namítl Tom. „Pěťák stačí.“ Cítil jsem, jak se kluci zadívali na mě. Ani jsem se nepohnul.

„Co to děláš?“ zeptal se Huck.

„Trochu si z Jima vystřelím.“

„Jenom ho akorát probudíš.“

„Buď ticho.“

„Tome,“ varoval ho Huck.

„Psssst.“ Tom mi zvedl klobouk z hlavy. „Jenom tenhle starej klobouk pověsím tady na ten starej hřebík.“

„A co to má jako bejt?“ zeptal se Huck.

„Až se probudí, bude si myslet, že to udělala čarodějnice. Jenom mě mrzí, že tu nebudem, abysme to viděli.“

„Dobrý, visí na hřebíku, tak vypadnem,“ řekl Huck.

V domě někdo prošel a kluci odběhli, tryskem zmizeli za rohem, až se za nimi zvedal prach. Slyšel jsem, jak se jejich kroky ztrácí v dálce. Teď se někdo objevil u dveří v kuchyni. „Jime?“ Byla to slečna Watsonová.

„Ano, pani?“

„Ty jsi spal?“

„Ne, pani. Jsem hodně unavenej, ale nespal jsem.“

„Byl jsi u mě v kuchyni?“

„Nebyl, pani.“

„Byl u mě někdo v kuchyni?“

„Nikoho jsem neviděl, pani.“ To byla vlastně pravda, protože jsem měl celou dobu zavřené oči. „U vás v kuchyni jsem nikoho neviděl.“

„Tady máš tu kukuřičnou chlebovou placku. Můžeš říct Sadie, že mi její recept chutná. Udělala jsem pár změn. Trochu jsem těsto vylepšila, chápeš.“

„Ano, pani, určitě jí to povim.“

„Neviděl jsi tady Hucka?“ zeptala se.

„Před chvílí.“

„Jak je to dlouho?“

„Před nějakou dobou.“

„Jime, musím se tě na něco zeptat. Nebyl jsi někdy v knihovně soudce Thatchera u něho doma?“

„V čem že?“

„V jeho knihovně.“

„Vy myslíte tu cimru se všema těma knihama?“

„Ano.“

„Ne, pani. Viděl jsem ty knihy, ale v tý cimře jsem nebyl. Proč se mě na to ptáte?“

„No, protože zjistil, že mu někdo vyndal nějaké knihy z polic.“

Zasmál jsem se. „Co bych já dělal s knihou?“

Zasmála se také.

Ta kukuřičná placka byla zabalená v tenké utěrce a já ji musel přehazovat rukama, protože byla horká. Měl jsem hlad a uvažoval jsem, že si ukousnu, ale chtěl jsem, aby ji Sadie a Elizabeth ochutnaly první. Když jsem vešel dovnitř, Lizzie ke mně přiběhla a nasávala vzduch jako ohař.

„Co to tady tak voní?“ zeptala se.

„Myslím, že by to mohla být tady ta kukuřičná placka,“ řekl jsem. „Slečna Watsonová použila zvláštní recept tvojí mámy a rozhodně to voní dobře. Povídala, že udělala pár změn.“

Přišla ke mně Sadie a políbila mě na ústa. Pohladila mě po tváři. Byla měkká a měla měkké rty, ale její ruce, i když stále krásné, byly od práce na polích drsné stejně jako moje.

„Zítra jí tu utěrku určitě donesu zpátky. Běloši si vždycky takový věci pamatujou. Vsadil bych krk, že si každý den udělají čas, aby přepočítali utěrky a lžíce a hrníčky a takový věci, přísahám.“

„To je pravda pravdoucí. Vzpomínáš, jak jsem tenkrát zapomněla vrátit ty hrábě do kůlny?“

Sadie položila kukuřičnou placku na špalek – ve skutečnosti pařez –, který nám sloužil jako stůl. Rozkrájela ji. Podala jednu porci Lizzie a druhou mně. Ukousl jsem a Lizzie také. Podívali jsme se na sebe.

„Ale voní to tak hezky,“ řekla Lizzie.

Sadie ukrojila kousek a vložila ho do úst. „Přísahám, že ta ženská nemá kuchařský talent.“

„Musím to jíst?“ zeptala se Lizzie.

„Ne, nemusíš,“ odpověděla Sadie.

„Ale co řekneš, až se tě na něj zeptá?“

Lizzie si odkašlala. „Slečno Watsonová, takovej kukuřičnej chleba sem nihdá eště nejidla.“

„Zkus ‚to bejt‘,“ navrhl jsem. „To by byla správná nesprávná gramatika.“

„To bejt takovej kukučičnej chleba jako sem nihdá eště nejidla,“ řekla.

„Velmi dobře,“ pochválil jsem ji.

Ve dveřích naší chajdy se objevil Albert. „Přijdeš ven, Jamesi?“

„Hned tam budu. Nevadí, Sadie?“

„Jen jdi,“ řekla.

Vyšel jsem ven a zamířil k velkému ohni, kde seděli muži. Přivítali mě a já si přisedl. Mluvili jsme chvíli o tom, co se stalo uprchlíkovi z jiné farmy. „Jo, zmlátili ho fakt pořádně,“ řekl Doris. Doris byl muž, ale otrokářům zřejmě nevadilo, že ho tak pojmenovali.

„Všichni půjdou do pekla,“ podotkl Starý Luke.

„Co se ti dneska stalo?“ zeptal se mě Doris.

„Nic.“

„Něco se stát muselo,“ řekl Albert.

Čekali, že jim povím nějakou historku. Takové vyprávění mi zřejmě šlo. „Nic, jenom mě dneska unesli do New Orleansu. Kromě tohodle se nic nestalo.“

„Co že tě?“ zeptal se Albert.

„No jo. Víte, kolem poledne jsem myslel, že na mě jde taková pěkná dřímota, a když jsem se probral, stál jsem na rušný ulici, vokolo vozy, co tahaly muly, a všude spousta ruchu.“

„Ty seš ale cvok,“ řekl někdo.

Zahlédl jsem, jak mi Albert dává varovné znamení, že se blíží běloši. Pak jsem uslyšel nějaký nemotorný chrastot v křoví a věděl jsem, že jsou to ti kluci.

„Jak sem povídal, nejprv jsem našel svuj klobuk viset na hřebíku. ‚Tam sem ho přece nedal,‘ povídám si. ‚Jak se tam ten klobuk dostál?‘ A potom mi napadlo, že to udělaly čarodějnice. Neviděl jsem je, ale byla to jejich práce. A jedna z nich, ta, co mi ten klobuk vzala, mě poslala až tak daleko do Orlínsu. Věřili byste tomu?“ Přechod do dialektu upozornil ostatní, že se poblíž vyskytují bílí kluci. A svou historku jsem zarámoval tímhle vystoupením pro kluky. Přestala být smyšlenou, skutečnou hrou se stalo představení pro ty dva kluky.

„Nepoudej,“ divil se Doris. „S těma čarodějnicema si není dobrý zahrávat.“

„To máš tera pravdu,“ řekl další.

Slyšeli jsme, jak se kluci hihňají. „Tak sem teda byl v tom Orlínsu a hádejte, co?“ povídám. „Najednou se mi za zádama zjeví takovej kořenář. ‚Co děláš tady v tomdle městě?‘ ptá se. Povídám mu, že nemám potuchu, jak sem se sem dostal. A víte, co mi řek? Víte, co řek?“

„No co řek, Jime?“ zeptal se Albert.

„ ‚Já ti, Jime, dávam svobodu,‘ povídá. A že prej už mi nihdá nebude nikdo říkat negře.“

„Smiluj se, panebože,“ vykřikl podkovář Skinny.

„Ten dýmon řek, že si na tý ulici můžu koupit, co budu chtít. Že si můžu dát i trocha whisky, dybych chtěl. Co si vo tom myslíte?“

„Whisky je čertovo pití,“ řekl Doris.

„Na tom nesešlo,“ řekl jsem. „Na tom nesešlo ani za mák. Povídal, že si můžu dát, dyž chci. Něco jinýho taky. Že na tom nesejde.“

„A to jako proč?“ zeptal se jeden.

„Protože za prvý jsem byl na tom místě, kam mě ten dýmon poslal. Nebylo skutečný, jenom se mi to zdálo. A taky jsem neměl žádný peníze. Tak to bylo jednoduchý. Tak ten dýmon lusknul starýma špinavýma prstama a poslal mě domů.“

„A proč to jako dělal?“ zeptal se Albert.

„Kruci, čoveče, když nemáš peníze, v Orlinsu se do žádných trablí dostat nemůžeš, ať se ti to zdá, nebo nezdá,“ odpověděl jsem.

Chlapi se zasmáli. „To je fakt, taky jsem to slyšel,“ řekl jeden.

„Počkejte,“ varoval jsem je. „Myslim, že zrovna slyšim jednoho takovýho dýmona v křoví. Podejte mi někdo pochodeň, abych to křoví moh zapálit. Čarodějnice a dýmoni nemaj rádi, když vokolo nich hoří. Začnou se roztejkat jako máslo na plotně.“

Všichni jsme se zasmáli, když jsme slyšeli, jak ti bílí kluci odtamtud peláší pryč.

Když jsem včera večer přešel po těch skřípajících prknech, věděl jsem, že slečna Watsonová bude chtít, abych je přibil a spravil ten uvolněný schod. Počkal jsem až do poloviny dopoledne, abych žádné bělochy nebudil. Dokážou spát jako zabitý a pořád si stěžujou, že se probudili příliš brzo, ať je, jak chce pozdě.

Huck vyšel z domu a pár minut mě pozoroval. Postával kolem jako vždycky, když mu něco leží v hlavě.

„Proč někde neběháš se svým kámošem?“ zeptal jsem se.

„Myslíš Toma Sawyera?“

„Hádám, že to bude ten správnej.“

„Ten nejspíš ještě spí. Možná byl celou noc vzhůru, vykrádal banky, přepadával vlaky a tak.“

„To von jako dělá, jo?“

„Tvrdí to. Má nějaký peníze, tak si kupuje knížky a pořád si čte o dobrodružství. Někdy si s nim nejsem úplně jistej.“

„Co tim myslíš?“

„Jako když našel tu jeskyni a my jsme do ní vlezli a radili se tam s jinýma klukama, ale jen co tam jsme, hned ze sebe dělá šéfa.“

„Jo?“

„A to všechno proto, že čte ty knížky.“

„A to ti je jako proti srsti?“

„Kde na to lidi přišli, že říkaj tohle ‚proti srsti‘?“

„No já to vidim tak, Hucku, že takový koce je příjemný, dyž ji hladíš po chlupech, ale dyž bys ji třel vopačně…“

„Je mi to jasný.“

„Já bych řek, že budeš muset kamarády brát takový, jaký jsou. Budou si dělat, co budou chtít.“

„Ty zapřaháš muly, Jime, a spravuješ kola od vozu a teď tady spravuješ verandu. Kdo tě to naučil, dělat všecky tydle věci?“

Zarazil jsem se, podíval jsem se na kladivo, co jsem měl v ruce, a přehodil jsem si je do druhé. „To je dobrá otázka, Hucku.“

„Tak kdo teda?“

„Nezbytnost.“

„Cože?“

„Zbytnost,“ opravil jsem se. „Zbytnost je, když něco musíš udělat, nebo jinak…“

„Nebo jinak co?“

„Nebo jinak tě postaví k sloupku a napráskají ti bičem, nebo tě odvlečou dolů k řece a prodají tě. S takovýma věcma si ty hlavu dělat nemusíš.“

Huck se podíval na oblohu. Chvíli o tom přemýšlel. „Je to fakt pěkný, když se jenom tak koukneš na nebe a nic na něm není, jenom samá modrá. Slyšel jsem, že pro různou modrou jsou různý jména. A pro červenou a tak. Napadá mě, jak bys říkal týhle modrý.“

„Drozdí vajíčko,“ povídám. „Už jsi někdy viděl vejce drozda?“

„Máš pravdu, Jime. Je to jako drozdí vajíčko, akorát nemá ty flíčky.“

Přikývl jsem. „Proto se musíš dívat kolem těch flíčků.“

„Drozdí vajíčko,“ opakoval Huck.

Seděli jsme ještě chvilku dýl. „Co tě ještě žere?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že slečna Watsonová je trhlá.“

Mlčel jsem.

„Pořád mluví o Ježíšovi a modlitbách a tak. V hlavě jí straší Ježíš Kristus. Řekla mi, že modlitby mi mají pomoct jednat ve světě nesobecky. Co to má kčertu znamenat?“

„Heleď, neklej mi tu, Hucku.“

„Mluvíš jako ona. Co z toho asi budu mít, když budu o něco žádat, abych to stejně nedostal, a že se z takový marnosti nějak jako ‚poučím‘? Jakej todle dává smysl? To už se stejně dobře můžu modlit k támhletomu prknu.“

Přikývl jsem.

„To přikyvuješ, že to dává smysl, nebo že to žádnej smysl nedává?“

„Já jenom přikyvuju, Hucku.“

„Mám vokolo sebe jenom samý blázny. Víš, co udělal Tom Sawyer?“

„Povídej, Hucku.“

„Přinutil nás přísahat na vlastní krev, že když někdo prozradí tajemství bandy, vyvraždíme celou jeho rodinu. Nepřipadá ti to praštěný?“

„A jak se přísahá na vlastní krev?“ zeptal jsem se.

„To si máš nožem rozříznout ruku a pak si ji podáváš se všema, co udělali to samý. Takže se ta tvoje krev smíchá se všema ostatníma, chápeš. A potom jste pokrevný bratři.“

Podíval jsem se mu na ruce.

„Použili jsme místo toho sliny. Tom Sawyer říkal, že to zabere stejně a jak bysme asi mohli vyloupit banku s rukama celýma pořezanýma. Jeden kluk brečel a řekl, že to na nás poví, a Tom Sawyer ho umlčel pěťákem.“

„A nevykecáváš to vaše tajemství zrovna v tudle chvíli mně?“ zeptal jsem se.

Huck se zarazil. „Ty seš jinej.“

„Protože sem otrok?“

„Ne, tim to není.“

„Tak čim teda?“

„Seš můj kamarád, Jime.“

„Tak to ti děkuju, Hucku.“

„Nevykecáš to nikomu, že ne?“ Zíral na mě s obavou. „Ani dybysme šli a vyloupili banku. Nevykecáš to, viď?“

„Dovedu držet tajemství, Hucku. A to vaše tajemství taky.“

K síti zevnitř přišla slečna Watsonová a sykla: „Ty s tím schodem ještě nejsi hotovej, Jime?“

„Vlastně sem, slečno Watsonová,“ odpověděl jsem.

„To je zázrak, když tu do tebe ten kluk pořád něco hučí. Huckleberry, vrať se do domu a ustel si postel.“

„Dyť ji zase večer celou rozházím,“ namítl Huck. Zastrčil ruce do kalhot a kolébal se, jako kdyby věděl, že to právě přehnal.

„Nenuť mě, abych šla ven,“ řekla.

„Měj se, Jime.“ Huck vběhl do domu a prosmýkl se kolem slečny Watsonové bokem, jako kdyby se vyhýbal plácnutí.

„Jime,“ ozvala se slečna Watsonová a hleděla do domu za Huckem.

„Pani?“

„Slyšela jsem, že se do města vrátil Huckův táta.“ Prošla kolem mě a podívala se na cestu.

Přikývl jsem. „Ano, pani.“

„Dávej na Hucka pozor,“ řekla.

Nevěděl jsem přesně, o co mě žádá. „Ano, pani.“ Uložil jsem kladivo zpátky do krabice. „Na co teda mám jako dávat pozor, konokretně?“

„A pomoz mu, aby si dával pozor na toho kluka Sawyerových.“

„Proč mi todle šecko povídáte, pani?“

Ta stará žena na mě koukla, pak se podívala na cestu a potom na oblohu. „Já nevím, Jime.“

Přebíral jsem si slova slečny Watsonové. Tenhle Tom Sawyer nepředstavoval pro Hucka žádné nebezpečí, byl to jenom klučík, co se na něj lepil a plácal nesmysly. Ale to, že se vrátil Huckův táta, to bylo něco jiného. Bylo jedno, jestli ten chlap střízlivý, nebo nametený, tak či onak toho nebohýho kluka vytrvale mlátil.

Kapitola 2

Ten večer jsem si v našem srubu sedl s Lizzie a se šesti dalšími dětmi a dával jsem jim jazykovou lekci. Ty byly nezbytné. Bezpečný pohyb světem závisel na ovládání jazyka, na schopnosti mluvit plynně. Ti malí seděli na udusané podlaze a já na jedné podomácky vyrobené stoličce. Uprostřed chajdy hořel oheň a kouř odcházel dírou uprostřed střechy.

„Proč se tohle musíme učit, tati?“

„Běloši čekají, že budeme mluvit jistým způsobem, a nám může jenom pomoct, když je nezklameme,“ řekl jsem. „Pokud nás přinutí, abychom se cítili horší než oni, trpíme tím jedině my sami. Možná bych mohl říct, ‚když se necítíme lepší.‘ Takže si projdeme pár základních věcí.“

„Nenavazujte oční kontakt,“ nadhodil jeden chlapec.

„Správně, Virgile.“

„Nikdy nemluvte první,“ řekla jedna holka.

„To máš pravdu, Únorko,“ řekl jsem.

Lizzie se podívala na ostatní děti a pak zpátky na mě. „Když mluvíš s jiným otrokem, nikdy nemluv přímo k věci,“ řekla.

„Jak tomu říkáme?“ zeptal jsem se.

Společně odpověděli: „Nápověda.“

„Výborně.“ Byli sami se sebou spokojení a já jsem je nechal, aby si ten pocit chvíli vychutnávali. „Vyzkoušíme si pár situačních překladů. Nejdřív něco mimořádného. Jdete po ulici a vidíte, že kuchyně paní Holidayové hoří. Ona stojí na dvorku zády k domu a nic netuší. Jak jí to řeknete?“

„Hoří, hoří,“ navrhl Leden.

„Napřímo. A je to tak skoro správně,“ řekl jsem.

Nejmladší z nich, štíhlá a vysoká pětiletá Rachel zvolala: „Šmarijá, pani! Koukněte támdle.“

„Dokonalé,“ řekl jsem. „Proč je to správně?“

Lizzie zvedla ruku. „Protože musíme nechat bělochy, aby si ten problém pojmenovali.“

„A proč to tak je?“ zeptal jsem se.

„Protože musejí všechno vědět ještě dřív než my,“ vysvětlovala Únorka. „Protože si potřebujou všechno pojmenovat.“

„Dobře, dobře. Dneska vám to všem opravdu pálí. Tak, a teď si představte, že chytil tuk. Nechala na plotně smažit slaninu a zapomněla na ni. Paní Holidayová se ji chystá zalít vodou. Co řeknete? Rachel?“

Rachel se zarazila. „Pani, ta voda to ještě zhorší!“

„Samozřejmě, to je pravda, ale kde je tady problém?“

„Říkáš jí, že něco dělá špatně,“ řekl Virgil.

Přikývl jsem. „Takže, co byste měli říct?“

Lizzie se zahleděla do stropu, přemýšlela a zároveň mluvila. „Nechtěla byste, abych vám přinesla trochu písku?“

„Správný přístup, ale nepřeložila jsi to.“

Přikývla. „Jéžiš, pani slečno, necete, abysem vám přines nějakej písek?“

„Dobře.“

„‚Necete, abysem‘ se těžko vyslovuje,“ poznamenala nejstarší, Glory.

„To je pravda,“ řekl jsem. „A můžete se na tom zadrhnout. Vlastně je to jen dobře. Necete, abysem vám já při-při-nýst nějakej pi-pi-písek, pani Holidayová?“

„Co když nám nebudou rozumět?“ zeptala se Lizzie.

„To je v pořádku. Jen ať se trochu snaží, aby vám rozuměli. Něco jen tak zamumlejte, aby se cítili spokojení, že vás můžou napomenout, abyste nemumlali. Oni si to napomenutí vychutnají a pomyslí si, že jste hloupí. Zapamatujte si, že čím víc se oni rozhodnou nás neposlouchat, tím snáz si my budem moct něco sdělit, i když jsou u toho.“

„Proč to Bůh takhle zařídil?“ zeptala se Rachel. „Jako že oni jsou páni a my jsme otroci.“

„Žádný Bůh není, dítě. Existuje náboženství, ale žádný jejich Bůh neexistuje. Jejich náboženství říká, že my na konci dostaneme svou odměnu. Ovšem zjevně neříká nic o tom, jak budou oni potrestaní. Ale když jsme mezi nima, to v Boha věříme. Ach, Bože Božínku, my tak věříme. Náboženství je jenom nástroj, co používají, aby nás ovládali, a drží se ho, když se jim to hodí.“

„Něco přece určitě je,“ řekl Virgil.

„Omlouvám se, Virgile. Máš možná pravdu. Možná existuje nějaká vyšší moc, ale ten jejich bílý Bůh to není. Ovšem čím víc mluvíte o Bohu a Ježíšovi a nebesích a pekle, tím se oni cítí líp.“

„A čím víc se oni cítí líp, tím víc jsme v bezpečí.“

„Únorko, přelož to.“

„Dokaváď se voni cejtěj lepčí, tak sme bezpečný.“

„Hezky.“

Huck mě zastihl, když jsem do kůlny za domem vdovy Douglasové vláčel z vozu pytle s krmením pro slepice. O něčem soustředěně přemítal, takže jsem poznal, že se chce na něco zeptat.

„Co ti lehá v hlavě, Hucku?“

„Modlitby,“ řekl. „Ty se modlíš?“

„Jo jo, furt se modlim.“

„A kvůli čemu se modlíš?“ zeptal se.

„Modlim se kvůli všemu možnymu. Jednou sem se modlil, aby se ta malá holka Únorka uzdravila, když byla nemocná.“

„Zabralo to?“

„Teda, dneska už je lepčí.“ Sedl jsem si na vůz a podíval jsem se na nebe. „Jednou sem se modlil, aby pršelo.“

„A zabralo to tenkrát?“

„To víš, že zapršelo. Ne hned, ale nakonec jo.“

„Tak jak víš, že to udělal Bůh?“

„Nejspiš nevim. Ale Bůh přece dělá všecko. Kdo jinej dělá déšť?“

Huck zvedl kámen, chvíli ho na dlani zkoumal a pak ho hodil po veverce, co seděla vysoko na jilmové větvi.

„Chceš vědět, co si myslim?“ zeptal jsem se.

Huck se na mě podíval.

„Myslim si, že modlení je pro lidi vokolo tebe, co chtějí, aby ses modlil. Modli se nahlas, aby tě slyšely slečna Watsonová s vdovou Douglasovou, a po Ježíšovi žádej to, co ty víš, že chtějí ty dvě. Budeš mít o hodně snazší život.“

„Možná.“

„Občas do toho přihoď něco jako novej prut na ryby a tak, aby tě mohly hubovat.“

Huck přikývl. „To dává smysl. Ty věříš v Boha, Jime?“

„No jasně že věřim. Kdyby nebyl žádnej Bůh, jak bysme se potom mohli mít tak báječně? A teďkonc si běž zase hrát.“

Díval jsem se, jak Huck peláší ulicí a mizí mi z dohledu za rohem velkého domu soudce Thatchera. Když jsem si chtěl hodit přes rameno poslední pytel, objevil se za mnou Starý Luke.

„Tys mě vylekal,“ řekl jsem.

„To mě mrzí.“ Vyskočil a posadil drobné tělo na vůz. „Co chtěl ten malej neřád?“

„Ten kluk je v pohodě,“ opáčil jsem. „Jenom se snaží srovnat si věci v hlavě. Nejspíš jako my všichni.“

„Slyšel jsi o tom bratru McIntoshovi dole v St. Louis?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Svobodnej chlap. Dobrák jako ty. Připletl se v docích do nějaký rvačky a přijeli policajti a sebrali ho. Zeptal se, co s ním chtějí udělat za to, že se pral. Jeden z policajtů řekl, že ho nejspíš pověsí. Ten chlápek mu to uvěřil. Proč by taky neměl? A tak vytáh nůž a oba je podříznul.“

Přišel k nám nějaký bílý chlap a kdovíproč si prohlížel koně zapřaženého do vozu. Luke přestal mluvit. Snažili jsme se nenavázat s mužem oční kontakt. Předtím jsme rozmlouvali, tak jsme museli pokračovat.

„No tak povídej,“ řekl jsem Lukovi.

„Tak teda. Ten chudák tam zvostal jako nahej v trní a bílý se na něj slítli jako masařky, až jich bylo jako bublin na mejdle.“

Přikývl jsem.

„Hej,“ křikl ten běloch.

„Pane?“ řekl jsem.

„Tady ten kůň patří slečně Watsonový?“

„Ne, pane. Slečně Watsonový patří ten vůz. Ten kůň patří vdově Douglasový.“

„Myslíš, že by ho chtěla prodat?“

„To já nevedět, pane.“

„Tak se jí zeptej, až ji uvidíš.“

„Jo, pane, určitě se voptam.“

Ten chlap se ještě jednou podíval na koně, prsty mu roztáhl pysky a potom odešel.

„K čemu myslíš, že je takovýmu troubovi kůň? Vždyť o koních nic neví,“ přemítal Luke.

„Tohle zvíře má sto let a sotva utáhne tady ten vůz, i když v něm nic není.“

„Běloši si moc rádi něco kupujou,“ řekl Luke.

„Co se teda stalo McIntoshovi?“ zeptal jsem se.

„Chytili ho a přivázali ho řetězem k dubu, naskládali pod něj klacky a zaživa ho upálili. Slyšel jsem, že křičel, aby ho někdo zastřelil. Ti chlapi zase hulákali, že zastřelej prvního, kdo se ho před tím utrpením pokusí zachránit.“

Zvedal se mi žaludek, ale ono se to zas tolik nelišilo od mnoha příběhů, co jsem už slyšel. Přesto mě najednou polilo horko a cítil jsem, jak se na mě lepí pot. „Hrozná smrt,“ řekl jsem.

„Myslím, že žádná příjemná smrt neexistuje,“ namítl Luke.

„O tom nic nevím.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Luke.

„Chci tím říct, že všichni umřeme. Možná, že všechny způsoby, jak umřít, zas špatný nejsou. Možná existuje způsob, který mě uspokojí.“

„Mluvíš jako blázen.“

Zasmál jsem se.

Luke zavrtěl hlavou. „To na tom nebylo to nejhorší. Barevný umírají den co den; však víš. Nejhorší bylo, že soudce řekl velké porotě, že se na tom činu podílela spousta lidí, takže nemůžou navrhnout žádnou obžalobu. To znamená, že když se toho účastní hodně lidí, není to zločin.“

„Panebože,“ hlesl jsem. „Otroctví.“

„Správně,“ přitakal Luke. „Když je jich hodně, co tě zabijou, jsou nevinný.“

„Myslíš, že se nám někdy podaří dostat se do měst jako St. Louis nebo New Orleans?“

„Až nás vemou do nebíčka,“ řekl a zamrkal na mě.

Zasmáli jsme se a pak jsme na silnici zahlédli bělocha. Nic bělochy nerozčílí tak jako pár rozesmátých černochů. Podezíral jsem je, že se bojí, že se smějeme jim, nebo je štve, když se dobře bavíme. Každopádně jsme neztichli včas a přitáhli jsme jeho pozornost. Slyšel nás a zamířil k nám.

„Čemu se tady kluci hihňáte jako malý holky?“ zeptal se.

Už jsem ho někdy předtím viděl, ale neznal jsem ho. Snažil se na nás tvářit výhrůžně. Proto jsem se ho více méně přestal bát.

„Přemejšleli sme, jesli je to pravda,“ řekl Luke.

„Co jestli je pravda?“ zeptal se běloch.

„Přemejšleli sme, jestli ty ulice v tom Novým Orlínsu jsou vopravdu udělaný ze zlata, jak lidi povídaj,“ řekl Luke a podíval se na mě.

„A jesli je to prauda, že dyž příde povodeň, zaplaví ulice whisky. Nikdy sem žádnou whisky nevochutnal, pane, ale to by mohlo vopravdu bejt něco.“ Otočil jsem se na Luka. „Nezní ti to dobře, Luku?“

V tu chvíli jsem si na zlomek vteřiny představil, že chlapovi došlo, že si z něho děláme legraci, ale zachechtal se od plic a povídá: „Zní to dobře, protože to taky dobrý je, kluci.“ Kráčel dál a řehtal se na celý kolo.

„Teď se opije, ani ne tak proto, že on může, ale protože my nemůžem,“ řekl jsem.

Luke se uchechtl. „Takže až ho potom uvidíme někde vrávorat jako šaška, bude to příklad proleptické, nebo dramatické ironie?“

„Mohlo by to být obojí.“

„To by teda byla vážně ironie.“

Kapitola 3

Sněhová vánice teď na jaře všechny zaskočila. Slečna Watsonová mi nařídila štípat celý den dříví, aby ho měla dost na týdny. Ale zase tak moc ho nebylo a nenabídla nám, ať si já nebo některý otrok vezmeme nějaké dřevo domů. Posbírali jsme po zemi všechno, co se dalo, a poblíž baráků jsme tajně porazili několik malých stromků. To dřevo bylo samozřejmě syrové a strašně kouřilo a nechtělo moc hořet, ale aspoň trochu hřálo. Podařilo se mi uložit několik odleželých polen pod verandu slečny Watsonové. V noci se pro ně vrátím. Potřebovali je staří otroci jako Duben a Špulka. Některý lidi by tomu, co jsem dělal, říkali krádež. Já vlastně taky, ale nijak zvlášť mi na tom nesešlo. Docela jsem se zpotil a sundal jsem si košili, třebaže bylo chladno.

„To je spousta dřeva,“ povídá Huck. Vylekal mě. „Vyděsil jsem tě?“ zeptal se.

„Drobet asi jo. Odkudpa deš?“

„Právě jsem všecky svoje pozemský statky prodal soudci Thatcherovi. Dal mi za ně tenhle dolar.“

Hvízdl jsem. „Celej dolar. Nevěděl jsem, že toho máš tolik.“

Štípal jsem další dřevo a přistihl jsem Hucka, jak na mě zírá. „Jak se ti líbí škola?“

„Možná by se dalo říct, že si na ni zvykám.“

„Mně by nějaký učení taky nevadilo.“ Rozštípl jsem pár dalších polen.

„Ty nejsi o moc tmavší než já, abys věděl.“

„Tmavej sem dost.“

„Jak to příde, že seš otrok?“

„Protože moje máma byla otrokyně.“

„A co tvůj táta?“ zeptal se.

„Nejspíš ne. Ale na tom nesejde. Když voni ví, že jeden z tvejch příbuznejch je barevnej, tak seš barevnej. Na tom, jak vypadáš, nesejde.“

„Viděl jsem ve sněhu nějaký stopy,“ řekl Huck.

„V tom sněhu bych čekal spoustu stop. Lidi je tam nechávaj.“

„Jedna z těch stop měla na patě křížek.“

„Co tim myslíš, křížek?“

„Jako Ježíš, víš – takovej křížek.“

„Já bych se tim moc nezabejval,“ řekl jsem. Nerad jsem viděl, že kluk má starosti. Věděl jsem, na co myslí.

„Takže ty si taky myslíš, že je to von.“ Mluvil o svým tátovi. „Taky si myslíš, že se vrátil.“

„To jsem neřek.“

„Ale myslel sis to. Poznal jsem na tobě, že si to myslíš. Co zase chce, Jime? Ty se v tom vyznáš.“

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl chumáč žíní z ocasu muly, který jsem si vždycky schovával pro bílý děti. „Víš ty, co todleto jako je?“ Zvedl jsem chumáč, aby do něj zasvítilo slunce.

„Co?“

„To je chumáč chlupů z volskýho břicha. Víš, jak se to udělalo?“

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Kouzlem,“ řekl jsem mu. „Tadle koule je kouzelná a dovede na mě mluvit.“

„Co povídá?“

Dal jsem si kouli k uchu. „Jo, slyšim to. Povídá. Říká, že tvuj táta má dva anděle, co s nim po tomdle světě chodi, jeden černej a druhej bílej. A vykládaj mu různý věci. Jeden je zlej a druhej hodnej a taťka neví, kterej z nich vyhraje. Taky neví, co vlastně udělá. Jestli zvostane, nebo odejde. Tadle koule by to měla vědět, ale vona to neví.“

„To ale k ničemu nejni.“

„Počkej, ta koule už zase povídá.“

Huck se snažil poslouchat se mnou.

„Jo, jo. Říká, že budeš v pořádku. Nejdřív budeš zraněnej a potom budeš zase v pořádku. A budou se o tebe tahat dvě ženský. Vemeš si za ženu tu chudou a potom tu bohatou. Ale ať budeš dělat, co budeš dělat, máš se držet pryč od vody. Ta řeka by mohla bejt tvoje smrt.“

„To všecko povídá?“

Přikývl jsem. „Teď už spí.“

Ke dveřím přišla slečna Watsonová. „Hucku,“ zavolala, „pojď sem a před večeří se umej.“ Podívala se na mě. „No teda, ty s tím dřívím ještě nejsi hotovej?“

„Je toho hodně, pani.“

„Dobrá, ale teď už s tím přestaň. Bolí mě hlava.“

„Jistě, pani.“

Když jsem mířil domů, došel mě Luke. „Zpomal trochu, ať s tebou může starej člověk jít,“ povídal.

Chvíli jsme šli mlčky. Věděl jsem, že jsem nezvykle zamlklý, ale nemohl jsem si pomoct. Odkopl jsem kámen.

„Co tě žere?“ zeptal se Luke.

„Nic,“ odpověděl jsem.

„Dělají ti starost ty polena, co jsi naskládal pod verandu?“

„Ty jsi je viděl?“

„Viděl.“

„Ne, ty polena mi starost nedělají.“

„Ty máš starost o toho kluka,“ řekl Luke. Když jsem se na něho podíval, povídá: „O Hucka. O toho kluka, Hucka.“

„No, víš, má tátu ožralu, a ten ho nenechá na pokoji.“

„A co je ti do toho? Ať se starají bílý.“

Přikývl jsem. „Je to ještě dítě.“

„Jo, ale svobodný dítě.“ Ukázal na mě. „Na tom klukovi je něco zvláštního. Má něco společnýho s tebou.“

„Potýká se s kupou nesnází,“ povzdychl jsem si. „I když je to smutný, jsem pořád ještě otrok a nemůžu mu pomoct.“

Kapitola 4

Počasí zůstávalo neobvykle chladné a donutilo mě krást dřevo nejen pro Duben a Špulku, ale taky pro mou rodinu a pár dalších. Hrozně jsem se bál, že to dřevo budou postrádat, a obavy se jednoho nedělního odpoledne potvrdily. Přišla za mnou Sadie.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Vykoukla ze dveří kůlny, podívala se na naši devítiletou a potom na mě. „Co budeš dělat?“ zeptala se.

„O čem to mluvíš?“

„Slyšela jsem slečnu Watsonovou mluvit se soudcem Thatcherem.“

„Ano?“

Sadie popotáhla nosem.

Objal jsem ji kolem ramen. „Uklidni se.“

Nic mě nemohlo připravit na to, co řekla pak. „Slečna Watsonová řekla soudci Thatcherovi, že se tě chystá prodat nějakýmu člověku v New Orleansu.“

„Co to znamená?“ zeptala se Lizzie. „Tati, co to znamená?“

Šel jsem ke dveřím a vyhlédl ven.

„Jime?“ ozvala se Sadie.

„Tati?“

„Říkala, že nás všechny, nebo jenom mě?“ zeptal jsem se.

„Jenom tebe, Jime,“ plakala. „Co budeme dělat? Oni nás rozdělí a my nebudeme vědět, kde jsi.“

„Cože?“ Lizzie zalapala po dechu.

„Ne, to neudělají,“ řekl jsem. Popadl jsem velkou utěrku a rozložil ji.

„Co to děláš?“ zeptala se Sadie.

Položil jsem na utěrku chleba a sušené maso a složil jsem ji. „Nemůžou mě prodat, když mě nebudou mít.“

Plakala.

„Dobře.“

„Slyšela jsi to, Lizzie?“ zeptal jsem se.