POJIŠŤOVÁCKÝ ŠMEJDI

Jak se nenechat doběhnout

Copyright © Vlastimil Doucha, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1154-1

Předmluva

Když jsem byl požádán, abych napsal předmluvu k této knize, neváhal jsem ani chvíli. Nejen proto, že si autora osobně vážím, ale především proto, že cítím hlubokou odpovědnost ke všem lidem, kteří se v systému finančního poradenství a pojišťovnictví mohou snadno ztratit – a snadno stát obětí.

Tahle kniha se čte lehce, ale nese těžké poselství. Je to svědectví. Je to výpověď člověka, který prošel systémem zevnitř – stejně jako já –, a přestože jsme se poznali až po letech, jako bychom v mnohém sdíleli stejnou cestu. Oba jsme na vlastní kůži zažili, jak snadné je sklouznout do struktur, kde provize vítězí nad etikou, a oba jsme si v jednu chvíli řekli: „Takhle už ne!“ A odešli jsme. Bez fanfár, ale s čistým svědomím.

Autor má obdivuhodný dar spojit vážnost s nadhledem, odborné poznatky s lidským příběhem a humor s odvahou. Výsledkem je kniha, která je nejen poučná, ale především čtivá. Nejde o další manuál s obligátními „deseti radami, jak se nenechat napálit“. Je to osobní výpověď – a právě v tom je její síla. Ale je taky o tom, že se s tím dá něco dělat. Že i ve finančním poradenství může fungovat čestnost, odbornost a selský rozum. A přesně tohle ve finančním světě – bohužel – stále zoufale chybí.

Jsem rád, že tato kniha vznikla. A jsem hrdý, že jsem k ní mohl přispět alespoň několika slovy. Každý, kdo si ji přečte, získá nejen užitečné informace, ale především kompas – schopnost rozpoznat, co je fér a co už ne. V tom spočívá skutečný přínos této publikace. V navrácení důvěry tam, kde byla pošlapána. A ve schopnosti rozlišit, kdy nám někdo skutečně chce pomoci a kdy jen těží z naší důvěřivosti.

A pokud se díky téhle knize nenechá doběhnout byť jediný člověk, pak stála za to. Děkuji Vlastimilu Douchovi, že se rozhodl ji napsat. A děkuji i vám, že jste se ji rozhodli číst.

Robert Stejkora

spoluzakladatel společnosti Experti na finance

Viceprezident Asociace finančních poradců ČR

Poděkování

Děkuji všem, kteří mě v mé snaze zveřejnit v této knize poznatky mnohdy vskutku otřesné podporovali a fandili mi. Spravedlivě začnu od prvního člověka, který byl ochoten si přečíst rukopis, tedy od pana Petra Barcalíka, mého dlouholetého známého. Člověka ze staré školy, kterého si pro odborné znalosti a dovednosti velmi vážím a který po přečtení mého rukopisu nabyl dojmu, že tuhle knihu by měl mít ve své knihovně každý. Moc mě povzbudilo, když mně mimo jiné napsal, že knihu rád koupí i svým vysokoškolsky vzdělaným vnukům, kterým se jistě bude hodit a náležitě ji ocení. V knize uvádím jeho smutný příběh, ale s dobrým koncem, který pro vás může být velmi přínosný.

Další člověk, který si zaslouží mé poděkování za podporu a pomoc, je majitel firmy Auto-Elektro Martin Šenkýř, na kterého jsem dostal doporučení ohledně zabezpečení svého vozidla. Když jsem s ním domlouval instalaci kamery k monitorování jízdy, svěřil jsem se mu s přípravou této knihy, ve které zmiňuji otřesné případy ze své praxe, a nabídl mu rukopis k přečtení. Vzhledem k tomu, že se sám se šlendriánem v pojišťovnictví setkal, s nadšením mou nabídku přijal a stal se tak druhým pozorným čtenářem. Díky němu vznikla i nová kapitola, kterou jsem zařadil jako první, a která vás myslím velmi pobaví.

Moc děkuji také mému kamarádovi Robertu Stejkorovi, spoluzakladateli a spolumajiteli společnosti Experti na finance a Viceprezidentu Asociace finančních poradců České republiky. Mému bývalému kolegovi z nejmenované společnosti, sjednávající pojištění a další finanční produkty v systému MLM (multi-level marketing) za odbornou pomoc a důležitou podporu. S Robertem jsme v této nejmenované firmě pracovali téměř stejnou dobu, ale vzhledem k tomu, že já byl v Čechách a on na Moravě, vůbec jsme se neznali. Oba jsme ale přibližně za stejnou dobu prozřeli a odmítli se podílet na nepravostech, které se nám bytostně příčily. Osobně jsme se poznali až o mnoho let později, když jsem dopisoval tuto knihu a potřeboval si po odborné stránce cosi ověřit. Pojišťovácké řemeslo jsem totiž pověsil před jistou dobou na hřebík a vzhledem k tomu, že i zde, stejně jako v jiných oborech, dochází průběžně k jistým změnám, chtěl jsem mít jistotu, že se v něčem nemýlím. A jak jsem pátral na internetu, našel jsem zajímavou firmu, zabývající se expertní činností v oblasti financí, a požádal jejího spoluzakladatele a spolumajitele, tedy Roberta, o vysvětlení některých složitých pojmů, se kterými jsem se setkal a kterým jsem nerozuměl. Samozřejmě mi vše vyčerpávajícím způsobem vysvětlil a významným způsobem mi tak rozšířil obzory. S potěšením jsem zjistil, jak moc máme společného, a jsem rád, že jsem Roberta našel. Nebyla to náhoda, ale příkladné osudové setkání, o čemž jsem pevně přesvědčen. Jak říkají staří buddhisté, ani list nespadne ze stromu náhodou. Musí přijít jeho čas, musí dozrát, a pak se to stane. Je to bezesporu velmi moudré rčení, které se ohledně našeho setkání přímo ukázkově naplnilo.

Rád bych zde zmínil ještě několik známých z branže, kteří byli, co se mého antagonistického postoje ke šlendriánu v pojišťovnictví týče, se mnou zajedno, ale vzhledem k tomu, že v daném oboru, respektive v jistých pojišťovacích společnostech ještě pracují, to nemohu z pochopitelných důvodů udělat.

Nesmím zapomenout také na mého kamaráda s právnickým vzděláním a bývalého policistu Miloše Tomka, který se rozhodl rukopisu věnovat svůj čas, aby vše bylo v pořádku po právní stránce, zejména v souladu se zákonem na ochranu osobnosti. Tedy abych se někoho konkrétního nedotkl, někoho neosočil, nezesměšnil, nezostudil či někomu nepřivodil újmu. Například kdyby se v této knize poznal jako pojišťovácký šmejd a pěkně se z toho osypal. Nebo ho rovnou trefil šlak a nemohl už nadále škodit důvěřivým lidem.

Úvod

Vážení čtenáři, tato kniha vám umožní nahlédnout do zákulisí povolání, které většina občanů považuje za jaksi nečestné, ne-li přímo podvodné. A jedince, pro které se stalo zdrojem tučných příjmů, označuje hanlivými přízvisky. „Jsou to podvodníci, lumpové a zloději,“ slyšíme z úst mnohých, pokud na ně přijde řeč. Oproti minulosti, kdy u nás byla pouze jediná pojišťovna, má poněkud honosný název „finanční a pojišťovací poradce“ či „pojišťovací poradce“. Lidově řečeno „pojišťovák“. Přiléhavý název do doby, než přišla kuponová privatizace a uvolnění pojistného trhu pro další pojistitele. Kromě několika tuzemských firem nastoupily na náš pojistný trh především velké pojišťovací korporace z vyspělých západních zemí, které zavětřily šanci vstoupit na území nikoho. Český Klondike, tedy zlatonosné území podobné kanadskému Yukonu na konci 19. století. Tam, jak je obecně známo, zavládla zlatá horečka, které propadlo v touze po nevídaném zbohatnutí více než sto tisíc dobrodruhů z celého světa. A stejně tomu bylo u nás, jen s tím rozdílem, že místo zlatokopů se objevili různí rádoby poradci a vykukové, vykonávající obchodní činnost pro velké makléřské společnosti, působící v systému síťového marketingu. Ten nabídl poradcům příležitost k rychlému zbohatnutí, což mnozí pojali po svém, a hbitě se pustili do rýžování zlata v podobě životního a důchodového pojištění občanů.

Nechci se dotknout pojišťováků, tedy poradců, kteří svoji práci vykonávali a vykonávají poctivě a podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Znal jsem takové v době minulé a s dalšími se průběžně setkával a setkávám nadále. Těch, kteří chápali svou práci jako poslání a službu klientům, jsem si vždy velmi vážil, neboť tímto způsobem se peníze nevydělávají snadno.

Samozřejmě se člověk mohl setkat s jistým obtěžováním, kdy se pojišťováci snažili za každou cenu urvat nějaký ten kšeft a byli, jak se slušně říká, vlezlí. Každý jistě zná rčení: „Vyhodíš pojišťováka dveřmi, a on vleze zpátky oknem.“ A stejně tak případy, kdy na základě tipu od známé zdravotní sestřičky či jiného personálu okresní nemocnice navštěvovali rozechvělé maminky a přesvědčovali je, aby své miminko pojistily. Přitom jim naháněli hrůzu líčením, co všechno se může stát, a byli prakticky neodbytní.

Příčinou takových excesů nebyla ani tak honba za penězi, neboť každý pracovník měl fixní plat a nikomu nehrozilo, že by neměl z čeho žít. Důvodem bylo plánování jako všude jinde. A plán přijatého pojistného byl pro ředitele pobočky zavazující. Sluší se však dodat, že tenkrát žádný obchodník příliš nezbohatl, a já jsem jim jejich práci ani v nejmenším nezáviděl.

V té době se nesměly rušit staré pojistky, kromě hodně zastaralého majetkového pojištění či pojištění vozidel, a to ještě pouze se souhlasem pojištěného. V tehdejší pojišťovácké terminologii snad ani neexistoval výraz „přebouchávání“ pojistek, což se v nové době stalo doménou konkrétních jedinců v systému MLM. Co na tom, že klienti přicházeli o své mnohdy těžce vydělané peníze, které se po masáži oněch rádoby poradců rozhodli odkládat k přilepšení na penzi. No, řekněte, kde by si například mladý člověk s výučním listem v kapse a bez letité praxe, ale i s ní, vydělal měsíčně na volné noze zhruba sto táců i víc, a mohl si žít nad poměry. Stačilo za den zavolat několika důvěřivým lidičkám, navykládat jim cosi o nutnosti jejich návštěvy, sjednat si s nimi schůzku a připravit promyšlený tah na branku. Dejme tomu, že se ale jednalo jen o jaksi nemravně se chovající jedince, se kterými jsem se dílem osudu potkal, což samozřejmě nelze paušalizovat a všechny, co se zabývali sjednáváním pojištění a dalších finančních produktů, házet do jednoho pytle.

Sluší se dodat, že tato kniha nebyla napsána s cílem někoho zesměšnit či poškodit, ale za účelem osvěty a pomoci každému, kdo o to bude stát, před takzvanými pojišťováckými šmejdy. Aby bylo jasno, pokusím se zde toto hanlivé označení nějak definovat. Za šmejda je stručně řečeno možné považovat člověka s absencí dobrých mravů, který se chová nečestně. Který například vědomě neplní dané sliby, lže, krade, podvádí či uvádí v omyl jiné občany a zneužívá jejich důvěry a neznalosti dané problematiky. Patří sem konkrétní jedinci snad všech oborů a profesí, kteří se tak chovají a jednají v rozporu s dobrými mravy. Je na každém kde se najde a zda si tuto skutečnost náležitě uvědomí. Nikdo nemůže přece nikoho donutit, aby se takto choval, a jakoukoli nabídku, i velmi lákavou, může po jejím vyhodnocení klidně odmítnout.

I.

Co vás čeká a nemine

Ne, nelekejte se, vážení čtenáři, nebudu zde věštit vaši budoucnost z křišťálové koule. Jen vám chci sdělit, co všechno se při čtení této knihy dozvíte a že se zřejmě, jak se domnívám, nebudete nudit. Pro odlehčení některých vážnějších pasáží jsem text proložil různými veselými příhodami ze své mnohaleté pojišťovácké praxe z doby již dávno minulé, ale i pozdější, kdy jsem působil v odboru bezpečnosti a vnitřní kontroly České pojišťovny, ale již nestátní. Kromě kontrolní činnosti jsem vyřizoval stížnosti klientů, kteří se setkali s nějakým šlendriánem. Při jejich řešení jsem měl samozřejmě omezené možnosti, ale jak se dozvíte, mnohdy se mi podařilo v mezích zákona i nemožné. Stačila k tomu jen trocha odvahy, mravnosti a dodržování nezbytných morálních zásad. Tedy postavit se onomu šlendriánu a nenechat se ovlivnit těmi, kteří klienty poškodili. Ať již z neznalosti, nedbalosti, lenosti či lajdáctví.

Když nad tím vším s odstupem času přemýšlím, někdy byla i při té neveselé práci pořádná psina, a já se rozhodl s vámi na začátek podělit o několik příběhů z doby, kdy jsem pracoval v likvidační službě. Vy, dříve narození budete jistě vědět, že v předrevoluční době měla většina firem své profesionální řidiče osobních aut. Ten na naší pobočce byl velký srandista a vtipálek a na rozdíl od nás měl spoustu času. A ten si mnohdy krátil originálním způsobem.

Ráno, když jsme se sešli v práci, s oblibou zavítal do naší kanceláře, kde mu vždy někdo uvařil dobrou kávu. Většinou někdo, koho měl ten den vozit. Než mu sekretářka ředitele vystavila jízdní příkaz, vykouřil ke kávě cigáro, a když byla ta správná konstelace, někomu na pobočce zavolal, aby si z něj udělal legraci. Většinou nic netušícím ženám, aby je pěkně napálil. Vydával se přitom za klienta cosi drze požadujícího či jakéhosi okresního funkcionáře a bravurně změněným hlasem vždy dosáhl svého. Tedy toho na druhém konci drátu patřičně doběhl, ač nebylo zrovna 1. dubna.

Snad nikdy nezapomenu na jeho perfektní kousek, kdy zavolal sekretářce našeho ředitele, kterého předtím odvezl na stavbu naší nové budovy, kde se konal pravidelný kontrolní den. Věděl totiž to samé co nebohá sekretářka, tedy že soudruh ředitel je mimo svoji kancelář a hned tak se nevrátí. Kolega řidič se pohodlně usadil na židli, usrkl ze šálku voňavou kávičku, vzal do ruky sluchátko telefonu a vytočil linku sekretariátu ředitele. Dlouhý tón naznačil, že telefon vyzvání na stole sekretářky, a my čekali, co se bude dít. Po chvilce se ze sluchátka ozval její hlas: „Sekretariát soudruha ředitele, prosím.“ Vtipálek nehnul ani brvou, nasadil nacvičený hluboký hlas a pravil: „Tady Okresní výbor KSČ, Chroustovský, čest práci, soudružko. Spojte mě, prosím, s panem ředitelem!“ Vyděšená sekretářka zalapala po dechu a přiškrceným hlasem vyhrkla: „Soudruh ředitel tady prosím není. Je na kontrolním dnu stavby naší nové budovy a vrátí se až po obědě.“ To ten šprýmař samozřejmě dobře věděl, a tak se jen šibalsky usmál, načež snaživá sekretářka pištivým hlasem pokračovala: „Mám prosím soudruhu řediteli něco vyřídit?“ Náš komik chviličku počkal, následně poděkoval s tím, že to nespěchá a ozve se odpoledne. Potom soustředěně pronesl tím hlubokým hlasem známý stranický pozdrav: „Tak čest práci, soudružko!“ Ač naše milá kolegyně nebyla ve straně, pozdrav soudruha z okresního výboru poníženě opětovala: „Čest práci, čest práci,“ ozvalo se zmateně ze sluchátka na celou naši společnou kancelář. Telefonista vítězoslavně zavěsil a s klidem Angličana vyřkl pointu svého obdivuhodného hereckého výkonu: „Tak, a zejtra ji naučím hajlovat!“

Všichni jsme řvali smíchy, že se ženské z vedlejší kanceláře, kde se registrovaly pojistné události, přiběhly podívat, co se děje, aby jim náhodou něco neuteklo. „No jo, ty si nedáš pokoj, viď,“ pravila nejstarší z nich, kterou náš šofér také pěkně dostal. Několikrát jí totiž volal a vždy se představil jako inženýr Jeřábek požadující urychlené vyřízení jakési pojistné události s tím, zda ji vůbec někdo zaregistroval. Svědomitá kolegyně úporně hledala ve spisech seřazených pěkně podle data oznámení škodných událostí, ale inženýra Jeřábka samozřejmě nenašla. Při posledním volání, když uznal, že ji už patřičně potrápil, se začal řehtat a řekl, ať se na to vykašle, že jí vystydne kafe. Hned poznala, že se stala další obětí jeho zvrhlé vášně, a pěkně od plic mu vynadala. Jak nám později vyprávěly její kolegyně, dusící se při tom smíchy, jednoho dne po ránu u vážené paní vedoucí registrace škod opět zazvonil telefon. A když ta dobrá žena zvedla sluchátko a slyšela již dobře známá slova: „Dobrý den, tady inženýr Jeřábek,“ podrážděně odsekla: „Běž do prdele, ty Jeřábku“ a praštila těžkým sluchátkem, až vyskočilo z vidlice telefonu a spadlo na zem. Tentokrát ale jako na potvoru volal skutečný Ing. Jeřábek, který se nestačil ani ohradit a požádat o vysvětlení. Naštěstí to nebyl řádný pruďas, a navíc se znal s jedním naším kolegou, kterému následně vyděšeně volal, aby zjistil, co se děje. Přijal to jako dobrý fór, naší milé kolegyni znovu zavolal a představil se jako opravdový inženýr Jeřábek s tím, že o svém jmenovci v pojišťovně, který ji tak rozčílil, samozřejmě nevěděl.

Také jeho další povedený kousek si nemohu nechat pro sebe. Jednalo se o bravurní herecké vystoupení, a ta scénka by myslím uspěla i v konkurenci s komickými výstupy, které jsme mohli spatřit o Silvestru na televizní obrazovce. Obětí jeho záliby se tehdy stala úctyhodná, velice distingovaná dáma v předdůchodovém věku, obsluhující telefonní ústřednu. Scénář byl velmi krátký, ale o to výstižnější. Ten nenapravitelný humorista vytočil s šibalským úsměvem opět nějaké číslo a přepnul telefon na hlasitý režim. Zazněl dvakrát dlouhý tón a na druhém konci se ozval hluboký prokouřený hlas nic netušící kolegyně: „Česká pojišťovna, prosím.“ Po krátké pauze kolega nasadil pisklavý ženský hlas a pravil: „Tady poštička, jde vám telegrámeček. Máte prosím tužtičku?“ „Ano, ano, prosím, mám,“ vyhrkla dáma a on s ledovým klidem pokračoval: „Tak si pište, ano? Mohu diktovat?“ „Ano, ano, můžete,“ vyhrkla snaživá kolegyně. „Tak tedy v neděli, máte?“ „Ano mám.“ „V pondělí, máte? Mohu pokračovat?“ „Ano, mám, mám, můžete.“ Potom se ten lotr na vteřinku odmlčel a nadechl se k vyslovení poslední věty svého scénáře. „Tak tedy ještě jednou. V neděli, v pondělí a v prdeli se píše měkké i!“ Když na to kolegyně zaslechla hurónský řev z naší kanceláře, vztekle odsekla: „To seš ty, dobytku, že jo? To jsem si mohla myslet!“

II.

Nerovný boj se šlendriánem

Již od dob mého mládí se mi příčilo nečestné jednání. Příkoří, páchané na mých slabších a bezbranných vrstevnících a občas jsem se za pravdu a spravedlnost pral, i když jsem nikdy neměl moc šancí zvítězit. A to mi prakticky zůstalo po celý život. Teď už však nejde o klukoviny, které by se vyřešily dáním přes držku. Bojovat se šlendriánem a nespravedlností je dnes nesrovnatelně obtížnější než kdy dřív – pokud vůbec lze v nějakém takovém boji zvítězit.

Vše záleží na prostředí, ve kterém se lidé nacházejí. To je k řádění šmejdů buď příznivé, nebo nepříznivé. V tom nepříznivém logicky nikomu chovajícímu se v rozporu s dobrými mravy pšenka nepokvete. Ale špatně nastavené zákony a obtížnost vymahatelnosti práva je příznivým prostředím k řádění různých lumpíků v každé civilizované společnosti. Přídavné jméno „civilizované“ jsem uvedl záměrně, neboť v těch méně civilizovaných se vše řeší jinak. A nejedná se myslím o žádné porušování demokracie. Mohl si někdo u nějakého indiánského kmene v Amazonii dovolit okrást svého bližního? Sebrat mu třeba oštěp či luk, který si pracně vyrobil k obživě své rodiny a nezbytné obraně? Nebo znásilnit jeho dceru či manželku? Zcela jistě nikoli, neboť by velmi špatně pochodil a patrně by už nikdy v životě něco podobného neprovedl. A nebylo by třeba policie, státního zastupitelství ani soudu.

Dnes máme umělou inteligenci, létáme do kosmu a stavíme stovky metrů vysoké stavby a jiné pomníky lidské dokonalosti. Co ale nejsme schopni dovést k preciznosti, jsou zákony a další právní normy umožňující mnohým nemravně se chovajícím jedincům léta kličkovat a úspěšně unikat spravedlnosti. Ba co víc, dokonce zařídit, aby je nemohla nikdy dohonit. Jak všichni víte, existují totiž promlčecí lhůty. Mechanismus, který byl v nové době upraven patrně ku prospěchu lumpů, zatímco s kanonickým právem, které platí zhruba dva tisíce let a pamatující tudíž i dobu inkvizice a upalování nevinných obětí církevní zvůle, nebylo hnuto.

III.

Něco málo o historii pojišťovnictví

Historie pojišťovnictví sahá velmi daleko. Prakticky až do doby starověku. Strach z existenčních problémů totiž provázel člověka od nepaměti a z toho důvodu vedl u tehdejších kulturních národů k myšlence zajištění nejen majetku, ale i existence rodiny v případě nějaké nečekané události. Velmi zajímavý je například nález archeologů pocházející ze starého Egypta z doby přibližně 2  00 let před naším letopočtem. Ten přinesl důkazy o dohodách kameníků, kteří společně hradili náklady na pohřeb svého druha, jež byly vysoké, a rodina takového řemeslníka by tolik finančních prostředků patrně nedala dohromady. Neméně zajímavý je také důkaz o zabezpečování členů jakéhosi sdružení majitelů velbloudů. A to proti ztrátám v souvislosti s obchodováním a dopravou zboží karavanami těchto ušlechtilých a v pouštních podmínkách odolných zvířat. Svědčí o tom nálezy hliněných destiček s dobovými záznamy. Kasty obchodníků ve staré Indii vymyslely dokonce pojišťování zápůjček – konkrétně jakýchsi primitivních úvěrů – a staří Féničané zajištění lodí a na nich přepravovaných věcí.

S postupem času, kdy v Evropě vznikaly řemeslnické cechy, byly zřizovány mistrovské a tovaryšské pokladnice a různá bratrstva za účelem podpory svých členů v době nemoci či úrazů a ztráty schopnosti pracovat. Spontánně se tak vytvořily základy pojistné ochrany, která se dále vyvíjela a zdokonalovala. Volná sdružení kupců pak poskytovala právní ochranu a do jisté míry i zmíněné pojištění lodní dopravy a dále i požární zajištění. Vývoj šel v tomto směru samozřejmě dál, a tak vznikaly první pojišťovny a s nimi i první pojistné smlouvy. Snad nejstarší z dochovaných je námořní pojistka z Pisy sepsaná jistým notářem ve 14. století.

S nástupem průmyslové revoluce a rozvojem měst přestalo zajištění formou jakési vzájemné solidarity vyhovovat a vznikly první zárodky moderního pojišťovnictví podobné tomu dnešnímu. Za jeho průkopníky je možné považovat především přímořské země, mezi nimiž dominovala Anglie. Ta k tomu měla potřebný kapitál a získala si tak největší zájem klientů. Ke konci 17. století zde vznikl největší pojišťovací systém, který stvořil Edward Lloyd. V jeho kavárně se totiž scházeli zajímaví lidé, zejména různí obchodníci, námořníci a makléři, a díky informacím, které přinášeli, vybudoval pan Lloyd největší informační centrum o pohybu lidí a zboží. A samozřejmě také o různých haváriích a škodných událostech včetně zajišťování konkrétních rizik. Krátce před společností Lloyd vznikla v Hamburku ještě první řádná požární pojišťovna s názvem Generální požární pokladna. Další pojišťovací společnosti na sebe nenechaly dlouho čekat a začal nevídaný rozvoj pojistného trhu a konkurenční boj o klienty. Ti, kterým došlo, jaký byznys pojištění představuje, a měli k dispozici potřebný kapitál, založili konkurenční pojišťovací a zajišťovací společnosti a stali se z nich ještě větší boháči než z bankéřů vydělávajících obrovské peníze na půjčování peněz a jejich oběhu.

Jak jsem již zmínil, pojištění vzniklo na základě strachu. Lapidárně řečeno se jedná o jakýsi obchod se strachem, respektive je založeno na přirozeném strachu lidí o svůj majetek a existenci rodiny v případě ztráty živitele. Ti, co žijí sami a jsou závislí na svém příjmu, neboť platí hypotéku a spoustu složenek, mezi něž patří samozřejmě i platby za nezbytné pojištění, trápí naprosto stejný strach z pomyslného Damoklova meče visícího nad nimi v podobě možných úrazů a nemocí. Ty by je trvale či dlouhodobě vyřadily z pracovního procesu a odřízly tak od stálých příjmů, na kterých je závislá jejich existence.

U nás došlo koncem 17. století k pokusu o povinné požární pojištění budov, neboť požáry byly prakticky na denním pořádku. Příčinou bylo používání otevřeného ohně nejen k topení a vaření, ale i ke svícení. Petrolejové lampy se totiž začaly používat až po roce 1859. Tedy poté, co byla objevena první ložiska nafty v Pensylvánii a bylo tak z čeho vyrábět petrolej. Do té doby se ke svícení používaly především louče a svíčky, neboť lampy na velrybí tuk byly luxus, který si nemohl jen tak někdo dovolit. Při svícení otevřeným ohněm však stačilo málo, aby se rozšířil a zachvátil třeba i celou vesnici či značnou část města. Návrh na zmíněné pojištění v té době jistě originální a obdivuhodný se ale nedočkal realizace. V každém městě měl být totiž z příspěvků občanů založen protipožární fond – ale komu by se chtělo dávat někam peníze a čekat, co se z toho vyklube.

První pojišťovny se naši předkové dočkali až v roce 1777, kdy byla zřízena pojišťovna proti škodám z ohně na polních zásobách, nábytku, nářadí a dobytku. Ta však neměla dlouhého trvání a po roce 1822 ji vystřídaly dvě zahraniční pojišťovny se sídlem ve Vídni a Terstu.

V naší zemi se připomínají počátky pojišťovnictví vznikem První české vzájemné pojišťovny, založené v roce 1827 v Praze. Ta se z počátku zabývala požárním pojištěním nemovitostí a od roku 1864 pojištěním movitostí a tak zvaným krupobitním pojištěním. V roce 1909 bylo pojistné portfolio rozšířeno i o životní pojištění. Tato pojišťovna se významným způsobem zasloužila o obnovu Národního divadla, když po jeho požáru v roce 1881 vyplatila na odškodném téměř 300 tisíc zlatých. Druhou naší pojišťovnou se stala Moravskoslezská vzájemná pojišťovna a následovaly další. Zejména ve druhé polovině 19. století jako pojišťovny městské, rolnické a vzájemné. Nelze nezmínit pojišťovnu Slávii a První zajišťovací banku se sídlem v Praze. Na přelomu 19. a 20. století obohatily pojistný trh další pojišťovací společnosti, mezi něž patřila například Hasičská vzájemná pojišťovna se sídlem v Brně.

Stejně jako ve světě i u nás se pojišťovnictví brzy stalo významnou součástí vývoje českého finančního sektoru a přispívalo k vytváření hospodářské síly a s ní spojené stability státu. Jak je obecně známo, mělo svůj významný podíl nejen na rozvoji podnikání v naší zemi, ale i kultury a dalších oblastí. Kromě českých pojišťoven a různých pojišťovacích spolků se o přízeň klientů ucházely samozřejmě i různé zahraniční pojišťovny a zajišťovny. V roce 1945 bylo v Československu registrováno celkem 733 pojišťovacích subjektů, což je skutečně neuvěřitelné číslo. Ani při nejbujnější fantazii si totiž nedovedu představit, jak by to s činností takového počtu soukromých pojišťoven a pojišťovacích spolků vypadalo dnes. Tedy v době řádění různých šmejdů, žalostné absence dobrých mravů a nezbytných morálních zásad mnohých jedinců a obecně známém neutěšeném stavu justice se značnou obtížností vymahatelnosti práva. Vyskytují se všude, kde cítí možnou kořist v podobě tučných provizí z nově sjednaných produktů, respektive produktů, kterými by přerazili ty stávající.

Ze zmíněných 733 pojišťovacích subjektů bylo v poválečném období vytvořeno pouze pět pojišťoven, jež se staly už tehdy národními podniky. Po únoru čtyřicátého osmého roku přišla další razantní změna, kdy bylo oněch pět pojišťoven sloučeno v jeden pojišťovací ústav, kterým se stala Československá pojišťovna, národní podnik. O dvacet let později se z ní vlivem nového federativního uspořádání státu staly pojišťovny dvě. Česká státní pojišťovna a Slovenská štátna poisťovňa. Došlo tak k přerušení tržního vývoje pojišťovnictví, který byl obnoven až počátkem 90. let minulého století.

IV.

Obchod se strachem

Pojišťovnictví je velmi složitá věc, jejíž podstatou je jakýsi obchod se strachem. Ten závisí na různých okolnostech, jakými mohou být třeba i dané sociální podmínky. Kdo je hodně bohatý, pojištění nepotřebuje. Shoří-li mu dům, nechá si postavit nový a do té doby bude bydlet v luxusním hotelu nebo ve své víkendové rezidenci. Pokud nabourá auto, koupí si nové ještě lepší a lépe vybavené. A když udělá na kole berany, berany duc s jiným, stejně riskantně jedoucím cyklistou, nebude se doprošovat nějakého pojistitele o odškodnění a s tím, kdo mu to bebíčko udělal a jeho supermoderní odlehčený velociped na baterky přetvořil srážkou se starým fortelně zhotoveným kolem zn. Ukrajina na podivnou kripl káru, se vypořádají jeho právníci. A tak bych mohl pokračovat. Jediným pojištěním, se kterým bude muset ztrácet čas, je povinné ručení, přestože by případně způsobenou škodu klidně uhradil ze svého konta.

Takových lidí ale moc není. Naprostá většina populace má o sebe, svou rodinu a majetek zcela odůvodněné obavy přerůstající mnohdy v doslova panický strach. Zejména o svoji existenci. A jsme u toho. Nepojistíte si dům, domácnost, a hlavně odpovědnost za škody, zejména v běžném občanském životě, a když se něco nečekaného stane, budete mít problémy. Důležitá je i odpovědnost z držby nemovitosti. Nikoli kvůli chodníku před domem, o jehož údržbu se nyní stará vlastník, tedy město či obec. I na chodníčku od branky k domu nebo dalších cestičkách na vašem pozemku sebou může někdo pěkně fláknout a zlomit si nohu či jiný úd. Třeba pošťák nebo nějaký řemeslník. Případně i známý, co podniká a vydělává dost peněz, ale ve špitále bude mít po ptákách. Problémy, které se pak rázem dostaví, se budou samozřejmě odvíjet od výše vzniklé škody a vašich úspor. Ten, kdo žije na dluh nebo má, jak se říká, vysoko do žlabu, si ignorací pojištění odpovědnosti zadělává na problémy větší než malé, ne-li přímo fatální Pro ilustraci uvedu jednoduchý příklad:

Při sjezdovém lyžování se na svahu potkáte s jiným pěkně rozjetým lyžařem a je malér jako hrom. Samozřejmě tím nemyslím setkání s kamarádem v nějakém útulném bufetu při rumové vánici, která vás odřízne od reality všedního dne, ale trefu do černého uprostřed prudkého svahu, kdy poškozeným bude nějaký boháč s hordou právníků za zadkem. Anebo syn krále z Ugandy či naftového magnáta, vlastnícího nějaké to ropné políčko s vrtnými věžemi a menší rafinérií kdesi na Blízkém východě.

Za své praxe jsem poznal mnoho lidí, kteří toho o zmíněném pojištění odpovědnosti v běžném občanském životě věděli pramálo a litovali za něj utratit ročně pár stovek, denně zhruba dvě či tři koruny, a přitom jen jejich výdaje za cigarety tuto zanedbatelnou částku mnohonásobně převyšovaly.

Nechci zde dělat reklamu pojišťovnám, a školit nějaké lumpíky, jak se vám dostat pod kůži přes pojištění odpovědnosti s cílem zmocnit se vašeho životního pojištění a vyměnit jej za nějaké jiné pro vás stoprocentně „výhodnější“. Chci vás pouze dovést k jistému zamyšlení a poznání, které vám ušetří peníze. A věřte, že to může být pěkný ranec. Dozvíte se, jaké triky na vás může nějaký rádoby finanční a pojišťovací poradce vyzkoušet a jak se něčemu takovému účinným způsobem bránit.

V.

Kdo vlastně jsou ti poradci síťového marketingu?

Krátce po sametové revoluci začali u nás v oblasti sjednávání pojištění a dalších finančních produktů působit jednotliví pojišťovací makléři a velké makléřské společnosti praktikující síťový prodej, tedy multi-level marketing (MLM). Těch společností bylo hodně a určit jejich přesný počet by bylo velmi těžké. Poradci s nimi obvykle spolupracovali na základě smlouvy o obchodním zastoupení a stávali se z nich jako mávnutím kouzelného proutku finanční a pojišťovací poradci.

Až do vzniku zák. č. 170/2018 Sb., o distribuci pojištění a zajištění, který po dlouhých peripetiích a silnému tlaku Evropské unie nahradil u nás od roku 2004 platný zák. č. 38/2004 Sb., o pojišťovacích zprostředkovatelích a samostatných likvidátorech pojistných událostí, ony zprostředkovatelské společnosti nevyžadovaly od zájemců o spolupráci doložení středoškolského vzdělání. Tuto práci tak mohl dělat prakticky kdekdo. A to se nemělo stát, neboť tím došlo k jisté degradaci pojišťováckého řemesla, které bylo navíc pasováno na finanční a pojišťovací poradenství. Když někdo někomu radí v oblasti financí, měl by mít přinejmenším úplné středoškolské vzdělání s řádnou maturitou. Takových poradců jsem ale při své poradenské praxi potkal žalostně málo. Pravdou je, že i bez řádné maturity se to dalo v té době někam dotáhnout. Třeba na nedostižného gurua, který pod sebe hrnul jak buldozerem další a další ovečky s výučními listy. V tomto směru byl naprostá jednička. Když se s někým potkal, nedokázal se bavit o ničem jiném než o pojišťování a o tom, jaký je to byznys. Na důkaz, že nekecá, zamával každému před očima výplatním listem se sumou, nad kterou se všem do té doby makajícím kdesi v kolbence či nějakém hypermarketu doslova tajil dech. V jeho síti uvízli většinou lidé bez úplného středoškolského vzdělání ukončeného řádnou maturitou, po jejímž prokazování se tehdy nikdo nepídil. Najednou se jim naskytla příležitost být stejně úspěšní jako jejich guru, a vydělávat úžasné prachy. Tak proč toho nevyužít? Proč se nestát s výučním listem v kapse finančním poradcem, vedoucím kanceláře či obchodního zastoupení nebo dokonce ředitelem. Mít bourák na leasing a na sobě místo montérek kvádro podle nejnovější módy a lakýrky s tvarem špičky, která zrovna frčí. Projít se po ulici v místě svého bydliště s úsměvem suveréna a notebookem přes rameno a pak nasednout do naleštěné černé limuzíny, prudce se rozjet a zmizet z očí udivených sousedů kdesi v dáli. To by bylo něco! Ta oblažující představa, jak známí, kterým by dokázal dobře poradit v otázce jejich rodinných financí, překvapeně a závistivě čumí. Na večeři si zajet do prvotřídní restaurace a potom někam do wellness zarelaxovat ve společné sauně a vířivce s nějakou pěknou slečinkou či paničkou. Rozvernou děvou, které imponují úspěšní muži a nepídí se po tom, jestli to nejsou nějací zloději, co ve dne loupit chodějí. Tak nějak bylo totiž možné některé „experty“ v oblasti zmíněného finančního a pojišťovacího poradenství s trochou nadsázky stručně charakterizovat.