Přeložil Jan Sýkora

YUYAMIDORI SHOTENGAI–KOHAKU YOGASHITEN

Copyright © Hiyoko Kurisu, 2022

Original glossary by Matt Treyvaud

All rights reserved.

Originally published in Japan in 2022 by Poplar Publishing Co., Ltd. Czech translation rights arranged with Poplar Publishing Co., Ltd. through The English Agency (Japan) Ltd., New River Literary Ltd.

Translation © Jan Sýkora, 2026

ISBN  978-80-249-5971-9

prolog

Vítejte. Skutečný člověk je tady mezi zákazníky vzácností.

Obvykle sem chodívají jen duchové a přízraky, a pak už jen lidé v tíživé situaci, jejichž existence je vratká. Tady jste na pomezí světa duchů, v jedné obchodní uličce za večerního soumraku. Je to zapomenuté místo obývané jen vyděděnci, jako jsem já, nebo těmi, kteří nemají kam jít.

Ale promiňte, zapomněl jsem se představit, jsem Kogecu, majitel cukrárny v Noční uličce. Těší mě, že vás poznávám. Když už jste zabloudili do našeho obchodu, musíte mít asi i vy nějaké trápení. Tak vážné, že vás vrhá do nejistoty a nevíte kudy kam.

Jak to vím? No… řekněme, že mám takové tušení.

Aha, zaujaly vás nějaké naše cukrovinky? Děkujeme za nákup. Ukažte, zabalím vám je, tudy, prosím.

Promiňte, ale musím vás požádat, abyste nenakukovali do zadní části obchodu. Zajímá vás, co je na té velké polici, kterou jste zahlédli? Do toho vám vůbec nic není. Jak se říká: „Zvědavost zabila kočku.“

Tak tady je váš nákup.

Jaké účinky na vás budou mít naše kouzelné cukrovinky, to vám nepovím. Pochutnejte si na nich, ale dodržujte pokyny a správné dávkování.

A jestli se vám následně přihodí něco divného, neneseme žádnou odpovědnost, takže buďte, prosím, opatrní…

příběh první

Cukrátka konpeitó pro sobce

Poslední dobou si mě můj kluk moc nevšímá. Vím, že to není jeho vina, protože se učí na přijímací zkoušky a má málo času, ale přesto se cítím osamělá.

Skoro si nepíšeme a ani nevoláme, a už si ani nepamatuju, kdy se mi naposled ozval sám. Když mi oznámil, že před zkouškami nebude mít čas na to mi odpovídat, jen jsem přikývla a tvářila se chápavě, ale netušila jsem, že bude muset udělat každý měsíc tolik přípravných testů. Naopak jsem si myslela, že pokud nebude mít vyloženě těsně před zkouškou, bude těch testů méně.

„Koneckonců kluka máš, takže je to vlastně krásné trápení,“ říkají mi kamarádky, ale vůbec nic nechápou.

Miluju ho už od základky, kde byl ve třídě o rok výš než já. Obdivovala jsem ho, protože byl předsedou studentské rady, fešák, chytrý, a přitom tak milý.

Učila jsem se do úmoru, abych se dostala na stejnou střední školu jako on, ale skoro celý prvák jsem k němu mohla jen zpovzdálí vzhlížet. Když jsem se mu konečně vyznala ze svých citů, řekl ano… Pořád si ale myslím, že se stal nějaký zázrak, když souhlasil a začal chodil s takovou obyčejnou, ne moc hezkou ani chytrou holkou, jako jsem já.

Moje radost ale trvala jen do jarních prázdnin. Když nastoupil do třetího ročníku, začal se připravovat na přijímací zkoušky na vysokou a jeho vztah ke mně ochladl.

Trávení víkendů někde venku za zábavou nepřicházelo vůbec v úvahu a přišli jsme i o ty vzácné společné chvilky cestou do školy a zpátky domů, protože začal docházet do přípravky, a když zrovna neměl vyučování, zamířil do studovny.

Cítila jsem, že je to samozřejmě pořád lepší než neopětovaná láska, ale přesto jsem se tím strašně trápila.

Nechtěla jsem, aby mě začal nenávidět kvůli mému sobectví. Nechtěla jsem, aby si myslel, že jsem otravná holka, a nakonec se se mnou rozešel.

Ale chtěla jsem ho vidět, slyšet jeho hlas, chtěla jsem, aby byl ke mně vřelejší.

Někdy si říkám, jestli nejsem až příliš sobecká. Neměla bych být trpělivější a počkat až skončí zkoušky? Je květen, takže zbývá ještě deset měsíců.

Jenže až se dostane na vysokou, možná se mi odcizí ještě víc. Možná na mě úplně zapomene, možná si ve studentském klubu nebo někde na brigádě najde nějakou jinou holku a náš vztah prostě vyšumí. Co když na něj budu skoro celý rok trpělivě čekat, a nakonec to dopadne takhle. To pomyšlení bylo nesnesitelné.

Co bych měla dělat? Asi neexistuje nějaké kouzlo, kterým bych ho dokázala přitáhnout k sobě, a nemusela přitom hnout prstem.

Po vyučování jsem se loudavě vydala ke svatyni poblíž školy. Byla to malá, zchátralá svatyňka kousek od obytné čtvrti. Stála na mírném vršku obklopena stromy a vystoupala jsem k ní po krátkém kamenném schodišti. Byla jsem se v ní pomodlit před přijímacími zkouškami i před tím, než jsem se svěřila svému klukovi se svými city. Jelikož to v obou případech vyšlo, chodívám sem od té doby před každou důležitou událostí. Nechávám si to ale pro sebe, protože středoškolačka, která se tak často chodí modlit k božstvům, je bezpochyby divná.

Když ovšem člověk vystoupá po schodech a vejde pod stromy v areálu svatyně, naštěstí snadno unikne pozornosti ostatních.

Vhodila jsem drobné do schránky na milodary, zazvonila na starobylý zvonec a sepjala ruce k modlitbě.

„Ať jsme spolu a milujeme se navěky. Ať je náš vztah stále pevnější.“

Zatímco jsem se v hloubi srdce vroucně modlila, začaly se ve mně vzdouvat temné myšlenky. Jestlipak mě má můj kluk opravdu rád? Možná se mnou dál chodí jen proto, že je mu trapné se se mnou rozejít… Možná tehdy řekl na mé vyznání ano jen tak z rozmaru.

Najednou mě začala pálit víčka a do očí mi vhrkly slzy. Vím, že „dotěrná holka“ a „nenáviděná holka“ jsou dvě strany téže mince; alespoň tak se o tom píše v dívčích časopisech. Ale existuje snad někdo takový, kdo dokáže zvládnout se svým prvním klukem všechno na jedničku?

Zčistajasna jsem ucítila něco jako slabý závan nostalgické vůně a stočila jsem pohled k zadní části pozemku za svatyní.

„Co se to děje?!“ vytřeštila jsem oči. Tam, kde předtím rostly stromy a tráva, najednou zela velká průrva. Možná tam nějaký mnich pokácel zbytečný strom, který překážel, ale proč jen na jednom jediném místě? Navíc jsem měla pocit, že právě odtud pofukoval onen vánek, jenž přinášel tu zvláštní vůni připomínající vonné tyčinky či staré dřevo.

Pevně jsem sevřela ucho školní brašny a vykročila směrem za svatyni. Když jsem přišla natolik blízko, abych mohla nahlédnout mezi stromy, otevřel se přede mnou nečekaný výhled. Rovná nezpevněná ulice, po obou stranách lemovaná dřevěnými obchody v retro stylu se zavěšenými lampiony jako při nějaké slavnosti. Byla to starobylá obchodní ulička zalitá oranžovým světlem večerního soumraku.

„Proč…?“

Proč je vzadu za svatyní obchodní třída? A proč se ta cesta táhne právě tímto směrem? Úplně jako kdyby svatyně byla vstupní bránou do obchodní ulice. Přestože jsem se bála, moje zvědavost byla silnější. Připomínalo mi to atmosféru města z předválečných časů, kterou jsem kdysi viděla ve filmu.

Zkusila jsem udělat první krok v pohodlných mokasínech. Cesta byla na rozdíl od asfaltu pokrytá spíše ztvrdlým pískem a posetá drobnými oblázky, takže jsem trochu zapochybovala, zda ji lze vůbec nazvat silnicí.

Většina zchátralých obchodů, jež by se jen stěží daly označit za čisté, byla zavřená. Některé měly na dveřích cedulky „Zavřeno“, zatímco u jiných se s prásknutím přibouchly dveře dříve, než jsem kolem nich stačila projít. Prostě jsem měla z toho všeho divný pocit.

U některých obchodů nebylo zvenčí poznat, co se v nich prodává, u jiných byly vývěsní štíty popsány podivnými znaky, které japonština vůbec nezná, a všechno to vypadalo tak trochu děsivě. Pouliční lampy zde nebyly a zavěšené červeno-bílé lampiony působily až neskutečným dojmem, z něhož naskakovala husí kůže.

Bez zaváhání jsem vykročila, aniž bych věděla proč. Možná z přemíry trápení nebo z pocitu zoufalství? Obvykle jsem zbabělec, ten typ, který by nevlezl ani do strašidelného zámku, jenž bývá na poutích. Kdyby tam se mnou byl můj kluk, asi bych ho chytla za ruku se slovy: „Hele, pojďme pryč. Jde z toho hrůza.“ Kdo ví.

Na křižovatce, kde se cesta rozbíhala na dvě strany, jsem konečně objevila obchod, ze kterého vycházelo trochu světla. Na rozdíl od ostatních obchodů na konci ulice vypadal o něco upraveněji. Byl starý, ale dobře udržovaný s jantarově zbarvenými stěnami. Dřevěné dveře se skleněným průzorem uprostřed byly bohatě vyřezávané a vedle nich stála narůžovělá lucerna.

Na vývěsním štítu se skvěl kaligraficky vyvedený nápis „Cukrárna Jantarová záře“. Žádné západní sladkosti, ale jantarová záře? Malinko jsem zapochybovala. A jak divnou mají otevírací dobu? „Zavřeno o úplňku a novoluní.“

Ale jestli je to jen cukrárna, nikdo mi nebude nutit žádné luxusní zboží, pomyslela jsem si, a navíc jsem dostala chuť na něco sladkého. S takovými úvahami jsem otevřela dveře. Ozvalo se vrznutí a objevil se potemnělý vnitřek obchodu.

Ze stropu visely lucerny, které vrhaly světlo na všemožné sladkosti rozložené na policích sahajících zhruba do výše pasu. Byly tam jak tradiční japonské cukrovinky jako daifuku či mandžú, tak západní, i když trochu staromódní sladkosti jako kulatá cukrátka konpeitó, sekané bonbony kintaró nebo karamely.

„Vítejte, lidi tu mezi zákazníky moc často nevídám,“ ozval se z přítmí hlas, až jsem sebou trhla.

Zamžourala jsem do zadní části obchodu a uviděla pohledného blonďáka v tradičních kalhotách hakama. Mohlo mu být tak kolem pětadvaceti. Úzké zlaté oči, bledá pleť, na Japonce moc nevypadal. A na okamžik mi připadlo, že jsem v jeho trochu delších než na ježka střižených vlasech zahlédla hnědé liščí uši. Ale to se mi asi opravdu jen zdálo.

„Do-dobrý den. Co tím myslíte, že tu lidi moc nevídáte?“

Krasavec nadzvedl koutky úst do mírného strojeného úsměvu, takže vypadal spíše jako dokonalá panenka než skutečný člověk.

„Tady jste v obchodní pasáži Večerního soumraku na pomezí světa lidí a duchů. Chodívají sem jen duchové a přízraky nebo lidé ve svízelné situaci jako vy.“

„Cože…?“

Jeho vysvětlení mě překvapilo, ale hned jsem ho pochopila.

Zřejmě to byl podnikatelský záměr. Vytvořit působivé prostředí a nabídnout speciální službu zákazníkům, asi jako v zábavním parku.

Vím, že takové typy kaváren a obchůdků v poslední době rostou jako houby po dešti, ale je těžké si představit, že by si někdo všiml obchodu na tak odlehlém místě.

„Omlouvám se, zapomněl jsem se vám představit. Jmenuji se Kogecu, majitel obchodu,“ pozdravil chladným, na muže trochu vysokým hlasem, a mírně se uklonil.

„Tě-těší mě. Takže vy jste jako liška nebo něco takového, pane Kogecu?“ zeptala jsem se, protože ty uši, které jsem předtím na okamžik zahlédla, byly zřejmě součástí kostýmu na cosplay.

Určitě měl radost, že má po dlouhé době zase zákazníka, a bylo by asi nezdvořilé mlčet, když pro mne uspořádal takové představení.

„Velmi trefné. Ale jen napůl!“

„Jen napůl…?“

Snažila jsem se ho povzbudit, aby pokračoval, ale Kogecu už nic víc neřekl. Zkusila jsem se ho tedy zeptat na další věc, která mi ležela v hlavě.

„A proč máte zavřeno o úplňku a novoluní?“

„Novoluní a úplňky nesnáším. Jsem ‚přechodné‘ stvoření a ve dnech, kdy je síla Měsíce v krajních polohách, se necítím dobře,“ odpověděl Kogecu s nádechem sarkasmu v hlase.

Jestlipak to má něco společného s tím stavem „napůl liška“, o kterém se před chvílí zmínil. Ale pokud má volno jen dvakrát v měsíci, pak není divu, že se necítí ve své kůži. Žádné další zaměstnance jsem tam totiž neviděla a zdálo se, že obchod vede sám.

Prohlížela jsem si vystavené zboží a přitom přemýšlela, jaká je to škoda, když takový fešák vede obchod, který nemá šanci se prosadit.

„Nejistota a pochyby mají svou příčinu. I vy máte nějaké trápení, viďte,“ ozval se hlas za mnou, až jsem málem upustila krabičku s cukrátky konpeitó, kterou jsem držela v ruce.

„Jak… jak to víte?“ vyklouzlo mi nevědomky a upřeně jsem se zahleděla do jeho zlatých očí. Jeho řasy byly také zlatavé a tak dlouhé, že by se na ně dala položit zápalka.

„Zkušenosti a intuice, zřejmě… Podívejme se, zajímají vás ta cukrátka konpeitó?“

„No… ano…“

Kogecu se podíval na sladkosti, které jsem držela v rukou, a uchichtl se. Cukrátka v kulaté průhledné krabičce měla barvu od nafialovělé po modrou a připomínala fialové hortenzie. Vypadaly rozkošně, ale zaujalo mě na nich něco jiného.

„To jejich název přilákal moji pozornost…“

Všechny sladkosti měly trochu nezvyklé pojmenování. Nebyly to jen tak obyčejné mame daifuku nebo dorajaki, ale ke každému názvu bylo připojeno nějaké upřesňující označení.

Třeba tahle cukrátka konpeitó se jmenovala „cukrátka pro sobce“. Asi sama uvažuju moc sobecky a chamtivě, a proto jsem po nich podvědomě chmátla.

„Když si dáte tohle cukrátko, potká vás drobná radost. Ale nesmíte sníst víc než jedno denně,“ vysvětloval Kogecu až s pohádkovým přídechem a přiložil si ukazováček na rty, jako by prozrazoval nějaké tajemství.

„Aha, takže pro chamtivce, že. Ale sníst jen jeden kousek denně – to je až příliš přísné, ne?“

„To ano… ale když se pak něco stane, nenesu za to žádnou odpovědnost.“

Srdce se mi rozbušilo. Kogecu nasadil chladný výraz a úplně z něj šel strach.

Byl zřejmě dobrým hercem, a tak jsem na chvíli zapomněla, kde jsem, a opravdu jsem dostala strach. Nechtěla jsem však, aby to na mně poznal, a tak jsem mu podala krabičku a vyhrkla:

„Vezmu si… tohle.“

Na cenovce stálo 300 jenů. Cukrátka byla velká a vypadala chutně, takže to snad nebyl špatný obchod. Kogecu namarkoval částku na starodávné ruční pokladně u pultu a vložil mi cukrátka do tmavohnědé papírové tašky.

„Mnohokrát děkuji. Při konzumaci prosím dodržujte pokyny a správné dávkování.“

* * *

Když jsem přišla domů, natáhla jsem se ve svém pokoji na postel a tupě civěla na cukrátka. Byl to ale opravdu zvláštní obchod, pomyslela jsem si. Ten sympatický vedoucí měl asi jako vedlejšák věštění budoucnosti. Tajemná atmosféra obchodu a Kogecuovo teatrální chování by tomu odpovídaly.

„Co kdybych je ochutnala…?“

Byla jsem po večeři, ale zuby jsem si ještě nevyčistila.

Vylezla jsem z postele a chmátla po krabičce s cukrátky, která ležela na mém stole. Jedním trhnutím jsem si vysypala její obsah do dlaně, ale pak jsem si vzpomněla na Kogecuova slova a vrátila je zpět do krabičky.

Nedělám to ze strachu, jen se budu držet doporučených pravidel, zamumlala jsem si pro sebe a upřeně se zadívala na bonbon, který mi zůstal v ruce.

Strčila jsem si ho do pusy a v ústech se mi rozlila pronikavá chuť čistého cukru. Byl sladký jako cumel, ale zároveň měl lehce mátovou příchuť, prostě chutnal úžasně. Že bych měla sníst jen jeden kousek denně, to je naprosto absurdní podmínka, pomyslela jsem si.

Ale i tak… Sice už nejsem ve věku, kdy bych věřila na kouzla, nicméně pokud jsem za tři sta jenů získala takovou lahodu, pak to opravdu bylo štěstí.

Sedla jsem si na židli a začala si připravovat věci do školy na zítřek, když tu mi zabzučel mobil, který jsem si položila vedle polštáře. Nebyl to tón ohlašující došlou poštu, ale skutečné vyzvánění. Rychle jsem skočila po mobilu a na displeji jsem uviděla jméno mého kluka.

„Ha-haló. To seš ty?“

Hlas mi samým napětím přeskakoval. Vždyť to byla věčnost, co jsme si spolu volali naposled.

„Ahoj, Kano, můžeš teď mluvit?“

„Jasně. Stalo se něco? V tuhle hodinu mi většinou nevoláš.“

„V přípravce jsem právě dokončil testy nanečisto. Tak si dnes můžeme v klidu pokecat.“

Asi mu ty testy vyšly, protože zněl vesele a uvolněně.

„Fakt? Tak to je skvělý…“

„Vždycky mi voláš ty, tak jsem si řekl, že to jednou zkusím já.“

Jeho slova mě zahřála u srdce.

Můj kluk, který vždycky jen poslouchá, se dneska aktivně ujal konverzace. Líčil vtipy, které vykládal učitel ve škole, mluvil o tom, co jeho kamarádi zvorali, a na oplátku se smál mým přihlouplým historkám. Byla jsem radostí bez sebe.

Pak jsme ještě asi hodinu mleli páté přes deváté, a když jsem zavěsila, měla jsem hlavu v oblacích.

Zhluboka jsem vydechla a přitiskla si telefon k hrudi. Už dlouho jsem se necítila tak šťastná.

„Že by to opravdu bylo díky těm cukrátkům…“

Letmo jsem mrkla na bonbony a na jazyku se mi vybavila jejich sladkost.

Ne, to v žádném případě. Prostě se to jen tak sešlo, řekla jsem si sama pro sebe.

Druhého dne jsem si však vzala jedno cukrátko a vyrazila do školy.

Když jsem přišla ke své lavici v učebně, zavolala na mne z chodby kamarádka z vedlejší třídy, což bylo samo o sobě dost neobvyklé. Loni jsme obě chodily do stejné třídy, ale teď jsme si většinou jen esemeskovaly. Hodila jsem školní brašnu na lavici a vyběhla na chodbu.

„Brý ráno. Co se stalo tak důležitého, že jdeš za mnou až k nám do třídy?“

„Chci ti něco dát. Tady máš…“

S úsměvem od ucha k uchu mi podávala lístky do kina. Byly na animák, který ještě neběžel v kinech, ale hodně už se o něm mluvilo.

„Cože… proč to?“ zeptala jsem se.

Kamarádka se uchichtla: „Koupila jsem jich v předprodeji hromadu jako sběratelský kousek, ale sama je všechny nevyužiju, a tak jsem si řekla, že se s tebou rozdělím. Hele, ten tvůj kluk přece říkal, že má animáky rád, ne?“

„No jasně.“

Chtěla jsem totiž mít s mým klukem nějaké společné téma, a tak jsem začala sledovat animáky i já. Že bych se ale o tom kamarádce někdy zmínila?

„Premiéra je tuhle sobotu, tak se na něj běžte podívat.“

Když jsem jí s dojetím děkovala, mávla jen rukou, jako že dobrý, a odběhla zpátky k sobě do třídy.

Lístky byly dva. Bleskově jsem svému klukovi poslala esemesku. Psala jsem, že jsem dostala lístky od kamarádky, a jestli by se mnou nešel do kina. Odpověděl obratem, že v sobotu nemá doučování, a tak se mu to hodí.

Hurá, po dlouhé době zase rande!

Přímo na chodbě jsem udělala triumfální gesto.

Po včerejším telefonátu to byla další nečekaná událost. Přestože bych to pořád ještě mohla přičítat náhodě, účinky cukrátek začaly být stále zjevnější.

„Když si dáte tohle cukrátko, potká vás drobná radost.“

Vzpomněla jsem si na tu magickou atmosféru v jantarové cukrárně a na až nepřirozeně okouzlujícího Kogecua. Zřejmě každý, kdo jednou zavítá do jeho obchodu, začne alespoň malinko věřit v účinky jeho výrobků.

Nepotrpím si na talismany pro štěstí, ale rozhodla jsem se, že dokud budou tyhle „drobné radosti“ pokračovat, budu na ta cukrátka věřit a jíst je dál.

Od té doby jsem byla skvěle naladěná. Sled šťastných událostí stále pokračoval; vyhrála jsem v loterii organizované řetězcem večerek; úkol, který jsem si zrovna den předtím opakovala, se objevil v krátkém testu a tak dále a tak dále. Všechno to byly jen drobnosti, ale dost velké na to, aby mi vnesly do jinak monotónního studentského života trochu radosti.

Naše rande v kině bylo perfektní, a dokonce mi dal mikrotužku, stejnou jako měl on, abych se prý necítila tak osamělá, než skončí přijímací zkoušky. Byla to jednoduchá, vymazlená pentelka, úplně jiná než ty obyčejné tužky s obrázky hrdinů mangy, které obvykle používám. Ten nečekaný dárek, který mi dal jen tak, aniž bychom něco slavili, mně až vehnal slzy do očí. „Netušil jsem, že ti to udělá takovou radost,“ řekl překvapeně.

Přiblížil se konec května a nastalo období pololetních zkoušek. Když byla vyhlášena témata testů, studenti třetího ročníku, jež jsem vídávala v knihovně či studovně, začali být nervózní a můj telefon, na který mi chodily zprávy od mého kluka, ztichl. Než jsem se nadála, byly tu zpátky dny, kdy jsem se bála mu zavolat jenom tak pro nic za nic.

Ačkoli sled drobných radostných událostí pokračoval i během zkouškového období, nedokázala jsem překonat stres z testů a pocit osamělosti pramenící z našeho odloučení. Úplně jsem si totiž zvykla na každodenní porci štěstí.

Poslední den zkoušek, když jsem řešila příklady stejnou pentelkou jako můj kluk, jsem si vydechla.

Protože jsem se pilně učila, abych překonala svou osamělost, nepochybovala jsem, že mé testy dopadnou dobře. A snad už konečně nebudu muset poslouchat ty věčné poznámky, že od té doby, co mám kluka, to jde se mnou ve škole z kopce.

Normálně by mi poslední den školy přinesl pocit úlevy, ale tentokrát jsem se necítila moc slavně.

V přípravce se konaly rozřazovací testy a můj kluk měl plné ruce práce. Přípravný kurz byl rozdělen na jednotlivé kategorie, a když jste měli špatné výsledky, propadli jste se do nižší třídy. S tím se prostě nedalo nic dělat.

Ale nemoci něco udělat ještě vůbec neznamená se s tím smířit.

„Ale denně smíte sníst jen jeden bonbon,“ vybavil se mi náhle Kogecuův hlas.

„No… díky.“