Přeložila Zuzana Hanešková

THE BEACH HOUSE ON AMELIA ISLAND

Copyright © Hope Holloway

All rights reserved.

Translation © Zuzana Hanešková, 2026

ISBN 978-80-249-5828-6

SEDM DCER

REXE WINGATEA

Se Charlotte Wingateovou

Madeline Wingateová, 49 let

Tori Wingateová, 45 let

Rose Wingateová D’Angelová, 43 let

Raina Wingateová, 43 let

Se Susannah Wingateovou

Sadie Wingateová, 35 let

Grace Wingateová Jenkinsová, 33 let

Chloe Wingateová, 29 let

Kapitola 1

Raina

Proč na posteli leží otevřený kufr plný oblečení, které patří jejímu manželovi? Chystá se Jack někam odjet, a ona o tom neví? Nebo…

Raina pevně zavřela oči.

Myslel to s tou rozlukou vážně?

„Nazdárek,“ zavolala, zatímco prostornou ložnicí zamířila k jeho koupelně a vestavěné šatně. „Jsem doma dřív.“

Když procházela kolem postele, spočinula pohledem na obsahu kufru a sevřelo se jí srdce. Bylo tam… hodně oblečení. Žádný krátký výlet. Spíše dlouhý útěk.

S povzdechem nechala z jednoho ramene sklouznout tašku s notebookem a kabelku a z druhého kabelu plnou spisů a smluv, které jí tam uložila její asistentka. Odněkud zavibroval její telefon, ale ona si ho nevšímala, sundala si sako kostýmku a hodila ho na postel.

V hrudi jí kroužily obavy jako úponky kouře.

Neopustil by ji, že ne? Ano, měl vztek, že nesouhlasila s jeho další akvizicí, a pohádali se.

Nicméně se dalo čekat, že manželé, kteří společně vlastní prosperující realitní kancelář, se čas od času pohádají. Bože, vždyť včera ráno, jen pár hodin před tou hádkou, se… milovali. Copak to v šestnáct let trvajícím manželství prostě takto nechodí?

Přece by to nevzdal jen kvůli jedné pracovní neshodě… Nebo ano?

„Jacku?“ zavolala Raina znovu, a když neodpověděl, vešla do chodby, která vedla k jeho soukromému prostoru v jejich společné ložnici.

Když přestavovali luxusní dům v drahé enklávě zvané Cocoplum ve čtvrti Coral Gables, jejího muže napadlo vybudovat v hlavním apartmá dvě koupelny s vlastními šatnami. Jack tvrdil, že zákazníkům z těch nejbohatších miamských vrstev prodal dost domů za miliony dolarů, aby věděl, že pro páry, které chtějí mít ve svém přepychovém apartmá soukromí, je to naprostá nutnost.

A samozřejmě přemýšlel nad dalším prodejem, neboť prodej drahých domů – dokonce i jejich vlastního – byl pro Jacka Wallace vždy prioritou. A Raina, kterou vychoval a učil realitní génius, s ním souhlasila.

Někdy však měla pocit, že k sobě mají kvůli odděleným koupelnám dál. Chyběl jí ten důvěrný pocit, když si společně čistili zuby. Tak to dělávali jako novomanželé v době, kdy měli jedno umyvadlo, společné sny a s ústy od zubní pasty se smáli a líbali, než si šli lehnout.

Kam se ty idylické časy vytratily? Došlo k tomu pomalu a pokradmu. Do vztahu se vloudila jakási opotřebovanost. Smích i polibky se nějak změnily v hádky o… akvizicích.

Možná je načase tohle partnerství přehodnotit, Raino.

Slova, která v hádce pronesl, jí zněla v hlavě a každé z nich bylo jako rána pěstí.

„Jsi tady?“ zavolala znovu, zatímco vdechovala mlžný opar, který po sobě zanechala sprcha, a dubovou vůni vody po holení, již začal nedávno používat.

Po manželovi však nebylo ani stopy. Zůstala zde jen vestavěná šatna s dřevěnými obklady, která rozhodně vypadala prázdněji, než když sem vstoupila naposledy. Najednou si vzpomněla, jak rozzlobení byli včera večer, kdy ho viděla naposledy, a postupně se jí zmocňovalo napětí.

Nejenže si šli lehnout rozzlobení, ale odjeli tak i do práce. Alespoň Raina ano. Když ráno odcházela, byl Jack v jejich domácí tělocvičně příliš zaujatý cvičením a vřeštící hudbou, než aby se s ní rozloučil.

Předpokládala, že se uvidí v práci a budou si moct akvizici znovu promyslet. Bude mít po ruce tabulky, které podpoří její tvrzení, že nákup té malé firmy není z finančního hlediska rozumný tah. Dobrá tabulka a hospodářské výsledky na něj vždy dokázaly zapůsobit.

On ale do Wallace & Wingate, realitní kanceláře, již společně vlastnili, nedorazil a jeho asistentka jí sdělila, že pracuje z domova. Raina, která měla pocit, že něco opravdu není v pořádku, brzy odpoledne odešla z kanceláře a vrátila se sem.

A našla tu jeho napůl sbalený kufr.

„Vida, jsi doma.“ Z ložnice k ní dolehl Jackův hlas a ona se tam rozběhla a našla ho, jak na bok kufru ukládá tenisky. Matně si uvědomovala, že jí opět vibruje telefon.

Právě teď mohlo všechno ostatní počkat.

Chvilku ho sledovala a čekala, až zvedne hlavu a podívá se jí do očí.

Viděla však jen to, jak se jeho ramena, která se jí v poslední době zdála mohutnější – zřejmě díky posilování, jímž byl doslova posedlý –, pohybují nahoru a dolů. Také si nechal trochu odrůst světle hnědé vlasy, což byla změna. A… při pohledu na jeho dlouhé opálené prsty zápolící se zipem na boční straně kufru překvapeně zamrkala.

„Proč nemáš snubní prsten?“ zeptala se vzápětí poté, co se jí tato otázka vynořila v hlavě.

Vzhlédl a upřel na ni pronikavý pohled tmavých očí. „Sundal jsem si ho kvůli cvičení a…“ Pokrčil rameny. „Zapomněl jsem na něj.“

„A proč si balíš?“

Zatvářil se podrážděně a možná trochu nevěřícně. „Včera večer jsem ti říkal, že potřebuju… čas. A prostor. A nový úhel pohledu. Takže odjíždím.“

„Odjíždíš? Na… výlet?“ Ale už když tu otázku nejistým hlasem kladla, věděla to. Věděla to.

„Na… nějaký čas.“ Škubl zaseknutým zipem, který se ani nepohnul, a zabručel, jak to měl ve zvyku, když věci nešly přesně tak, jak chtěl. Což se stávalo jen zřídkakdy. Od chvíle, kdy se s ním setkala na celostátní realitní konferenci v Orlandu, zjišťovala, že Jack Wallace umí získat to, co chce.

A toho dne dal jednoznačně najevo, že chce ji. Byl to opojný pocit. Jejich vztah byl jako vichřice, a než se nadála, vzali se a přestěhovali z ostrova Amelia do Miami, aby společně ovládli realitní svět.

Než se s Jackem setkala, měla Raina v plánu převzít otcovu firmu Wingate Properties, ale Jack jí to rozmluvil. Můžeme si vybudovat vlastní impérium, Raino. A přesně na tom posledních šestnáct let pracovali.

Byl ochotný jejich společnou minulost takto zahodit?

„Chápeš to, že jo?“ zeptal se Jack.

Raina na něj zamrkala a nebyla si jistá, jestli ve chvíli, kdy se toulala ve vzpomínkách, nepostřehla nějakou otázku, nebo jestli má Jack na mysli, že chápe, co znamená „nějaký čas“.

Nechápala.

Vykročila k němu a snažila se ze sebe vydolovat klid. „Jestli to pro tebe tolik znamená, už se s tebou o té koupi Godfreye nebudu hádat. Nestojí to za to, abys odjel.“

„Dobře, protože smlouva je podepsaná a vyvázat se z ní by nás stálo majlant, Raino. Ale i tak odjíždím.“

Sevřelo se jí srdce. „Jacku, prosím. Můžeme to vyřešit.“

„Můžeme?“ odsekl.

V tu chvíli zaslechla zvonění mobilu, které oznamovalo hovor, jejž ovšem nezvedla.

„Ano,“ odpověděla a popošla o další krok. „Pokud na chvíli dokážeš odsunout stranou obchody a soustředit se na nás. Na naše manželství a budoucnost. Naši rodinu a…“

„Rodinu?“ ušklíbl se. „Nebudeme to zkoušet znovu, tak se to ani nesnaž navrhnout. Posledně jsi z toho byla úplně na dně.“

Zavřela oči a roztřeseně se nadechla. První potrat byl zdrcující, ale stále měla naději. Druhý ji šokoval a měla strach. A třetí před rokem? Ten ji téměř zlomil.

„Nenavrhnu. S tím jsem skončila.“

„A nezačínej s adopcí. Tohle miminkovské martyrium řešíme už zatracených deset let. V našem věku je možné získat dítě jedině tak, že si nějaké koupíme v cizině. A to je fakt přes čáru.“

Polkla. Nebyla ochotná se opět pustit do tohoto boje, když bezprostředně řeší jiný a Jack má sbalený kufr.

„Proč tohle děláš, Jacku? Proč?“ naléhala na něj. „Tady jde o víc než o akvizici, o víc než o potraty. Co za tím vším teda je?“

Narovnal se a zjevně o jejích otázkách přemýšlel. „Prostě nevím jistě, co chci se zbytkem života dělat,“ odpověděl hloubavě, zvedl z vrcholku hromádky triko a přerovnal složené rukávy.

„Se zbytkem? Je ti pětačtyřicet. To je střední věk, aspoň doufám.“ Zamračila se. „Tak o to tady jde? O krizi středního věku?“

Několik dlouhých okamžiků zíral na kufr. „Možná. Prostě zase potřebuju najít vášeň.“

„Ztratil jsi ji?“ zeptala se a uslyšela, jak jí znovu zvoní mobil.

Kývl směrem k němu hlavou. „Mohl by to být klient.“

„Může počkat,“ odvětila. „Jakou… vášeň to hledáš?“ Nebyla snad jeho vášní ona? A jejich podnik? A jejich život?

„Nevím,“ přiznal tak tiše, že musela popojít o pár kroků blíže aby ho pořádně slyšela. „Chci nové příležitosti, nové… věci. Proto jsem chtěl Godfreye. Jeho majitelka má kontakty na největší zazobance v tomhle městě. Chci pár těch čtyřicetimilionových zakázek. Ty ne?“

Vzdychla, neboť věděla, že je táhne zpátky k další záležitosti, o níž se hádali, ale nechtěla kolem toho kroužit.

„To, co jsem chtěla, byla… rodina,“ přiznala.

„Já vím, já vím,“ prohlásil a zjevně měl tohoto tématu už dost. „Chceš velký šťastný klan, jako jsou Wingateovi, s milionem dětí a všemi těmi… událostmi.“

Znělo to, jako by její rodina byla nějaké peklo. Jistě, pokaždé když ho odvlekla na jejich ostrov na oslavu narozenin nebo na dovolenou, dával jasně najevo, že to pro něj peklo je. Tvrdil, že si v její rodině se sedmi sestrami připadá jako cizinec bez ohledu na to, jak moc se ho snažili začlenit.

„Milion dětí ne,“ zamumlala, „spokojila bych se docela s jedním.“

Upřel na ni tázavý pohled.

„Co?“ zeptala se, když nic neřekl.

„Já nevím, Raino. Bývalas takové… dynamo. Uváděla jsi věci do pohybu, dělala nejlepší obchody, uzavřela každý kontrakt. Bylas jako ohnivá koule a já to miloval.“

Stěží dokázala polknout. „Byla?“

„Ne, ne. Raino, prosím,“ odvětil spěšně. „Nejspíš jsem se změnil já, ne ty. Střední věk. Máš pravdu.“ Proplul kolem ní do šatny. Když ji míjel, opět zachytila závan čehosi, co bylo cítit… porážkou a vyčerpáním.

Klesla na postel a užuž se chystala přijmout další vyzvánějící hovor, ale nyní se nemohla nechat rozptylovat. Musela to nějak napravit.

„Jacku.“ Zvedla se a vydala se za ním do šatny, kde zády k ní zíral do zásuvky komody. Popošla k němu a uvědomila si, že nehledá oblečení, ale čte si něco na displeji telefonu.

„Kam máš namířeno?“ zeptala se.

Schoval telefon zpátky do kapsy. „Pronajmu si dům na Old Cutler Road, který máme právě v nabídce. Souhlasili s pronájmem na šest měsíců…“

„Pronajímáš si dům? Deset minut odtud? Na půl roku?“ Slyšela, jak jí nevěřícně stoupá hlas. „Proč?“

Velice pomalu se otočil od komody a zamračil se na ni. V obličeji měl vepsaný výraz, který říkal: Copak to nechápeš? „Protože potřebuju trochu času a prostoru, Raino.“

„Takže… se rozcházíme?“

„Říkej tomu, jak chceš.“

Říkala si, že je to… špatné, ošklivé a ano – selhání. A existovalo něco, co Raina Wingateová nenáviděla víc než selhání? Než problém, který nedokáže vyřešit?

„Potřebuju pauzu, pročistit si hlavu a místo, kde můžu žít a přemýšlet,“ prohlásil.

„A… práce?“

„Svoji část podniku můžu řídit z domova, nebo…“ Pokrčil rameny. „Můžeme společnost ukončit.“

„Společnost a manželství?“

„Raino, prosím, já…“ Jenom zavrtěl hlavou, vrátil se zpět do ložnice a ji nechal stát v šatně, osamělou a zlomenou.

Přitiskla si klouby prstů ke rtům a snažila se potlačit nutkání křičet. Proč jí připadalo, že je to pro něj tak snadné? Protože ji představa rozluky zabíjela.

„Tvůj telefon si nedá chvilku pokoj,“ zavolal na ni. „Neměla bys to zvednout?“

Nadechla se, aby se uklidnila, a vrátila se do ložnice. Snažila se necivět na to, jak se mu daří konečně zapnout zip a dokončit balení.

Mlčky otevřela kabelku a našla vibrující telefon.

„Uff,“ zamumlala, když si přečetla seznam volání a zpráv, který připomínal zasedací pořádek při rodinné večeři Wingateových a byla na něm jména všech jejích šesti sester. „To volá matka, a ne poprvé.“

„Nevlastní,“ opravil ji. „Ve skutečnosti to není tvoje matka a nevím, proč jí tak vždycky říkáš. Neoslovuješ ji ‚mami‘, takže…“

„Vychovávala mě od tří let,“ dotkla se displeje a podivila se, proč je tak neuvěřitelně protivný. „Ahoj, Suze, teď není nejlepší…“

„Tvůj otec měl mrtvici.“

„Cože?“ Z tváře jí zmizela všechna krev. „Je v pořádku? Jak zlé to je?“

„Není… to s ním dobré. Je to mnohem horší než ta tranzitorní ischemická ataka, co měl posledně. Tentokrát je to…“ Matka zaváhala dost dlouho na to, aby Raina ucítila, jak jí srdce stoupá až do krku, a roztřásly se jí nohy. Klesla na kraj postele.

„Nemůže pořádně mluvit,“ pokračovala Susannah. „A celá levá polovina těla mu… mu… nefunguje, jak má. Našla jsem ho doma v pracovně zhrouceného na podlaze. Zavolala jsem 911. Teď jsme ve zdejší nemocnici.“

„Můj bože.“ Raině divoce bušilo srdce v hrudi a samým soustředěním zapomněla na všechno ostatní.

„Co se stalo?“ zeptal se Jack, který k ní se svraštěným čelem přistoupil.

„Táta,“ zašeptala. „Měl mrtvici. Tentokrát opravdovou.“

Trhl sebou. „Sakra.“

Nevšímala si ho a snažila se poslouchat Susannah, jejíž hlas byl nervozitou velice slabý. „Záchranář pořád opakoval, že u mrtvice jde o minuty,“ pokračovala.

„Byl Gabe ve službě?“ zeptala se Raina, která doufala, že v sanitce byl její švagr, hasič a záchranář z Fernandina Beach.

„Ne, ale všichni byli moc šikovní. A dnešek je rozhodující. A potom? Nevím. Prostě nevím.“

Raina zavřela oči a snažila se zpracovat nemožnou představu, že táta nebude schopen mluvit nebo se hýbat nebo… řídit svět. Nebo přinejmenším řídit realitní společnost na ostrově Amelia, známou jako Wingate Properties.

Jack se nad ní tyčil a shlížel na ni. „Je…“

„Je v nemocnici, kde se o něj starají,“ sdělila mu a pak znovu věnovala veškerou pozornost matce. Nevlastní nebo vlastní, Susannah milovala a nad tím, jak musí být vyděšená, se jí svíralo srdce.

„Kdo je tam s tebou?“ zeptala se Raina, která už přehodnocovala celý den, týden a vlastně i život.

Pokud sebou hodí, na ostrov Amelia, který ležel na nejsevernějším konci státu poblíž hranice s Georgií, se může dostat za necelých šest hodin. A ona sebou hodí.

„Jsou tady se mnou Madeline a Rose,“ odpověděla Susannah. „Grace dorazí za pár minut a Chloe je na cestě z kanceláře v Jacksonvillu.“

„Dobře, dobře.“ Tím byly vyřešeny místní dcery. „Může Tori přiletět z Bostonu?“ zeptala se.

„Letí jí to dneska odpoledne. A mluvila jsem se Sadie, ale v Bruselu jsou o šest hodin napřed, takže nebude nic dělat, dokud nebudeme zítra vědět víc. Možná nebude moct přiletět, ale zařídí si to, pokud… pokud…“

Pokud to táta nezvládne, dokončila v duchu Raina a při té představě jí pukalo srdce.

„Už tam jedu, Suze,“ ujistila ji.

„Nemusíš…“ Matčin hlas se rozplynul, neboť obě věděly, že rozhodně musí. Nic jí v tom nemohlo zabránit.

„A na… nějaký čas zůstanu.“ Při těchto slovech, jež byla ozvěnou Jackových, si pohlédli do očí.

„Ale tvoje práce…“

„To beze mě přežije,“ prohlásila Raina. „Zatímco se bude uzdravovat, musíme být spolu.“

Protože on se musí uzdravit. Musí.

„Ach, Raino.“ Skrze telefon k ní dolehl Susannin hlas se savannažským přízvukem, z něhož zněla úleva. „Ano, chci tady mít tolik svých děvčat, kolik jen jde.“

Raina se usmála a přála si, aby to slyšel Jack. Vždy trval na tom, že bude o Susannah mluvit jako o nevlastní matce, ale jen proto, že nikdy skutečně nepochopil, jak k sobě v jejich rodině mají blízko. Ta jeho se jí v tomto ohledu nijak nepodobala.

„Jistě, Suze,“ odvětila jemně. Věděla, že ji tato záležitost odvede pryč od Jacka – což byl přesný opak toho, co by měla udělat –, avšak bez ohledu na to, co se v tomto domě děje, musí pomoct své rodině. „Zatímco bude táta… upoutaný na lůžko, můžu taky dohlédnout na jeho podnik.“

„Děkuju, Raino. Děkuju.“

Ukončila hovor, zavěsila a Jack jí začal klást otázky, na něž nedokázala odpovědět.

„Vím jenom to, že měl mrtvici a že je to vážné.“ Při těch slovech se celá roztřásla. „Nemůžu tomu uvěřit,“ dodala šeptem.

„Bude v pořádku,“ ujišťoval ji nonšalantně, ale nepochybně se jen snažil, aby se cítila lépe. „Rex Wingate je nesmrtelný.“

„Bože, to doufám.“

„Chápu správně, že tam jedeš?“

„Samozřejmě.“ Hleděla na něj, vyčkávala a potají doufala, že řekne, že pojede s ní. Bylo jí však už jasné, že to se nestane.

„A budeš řídit jeho podnik?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Nevím, jestli řídit, ale postarám se, aby nepřišel o žádné zakázky.“

Jack se suše zasmál. „Takže nakonec přece jen staroušův podnik povedeš. To jsi vždycky chtěla.“

„To myslíš vážně?“ Vstala a zavrtěla hlavou. „Můj pětasedmdesátiletý otec měl mrtvici, Jacku. Tady nejde o převzetí jeho podniku, ale o to, abych mu pomohla.“

„Takže bys mohla být pryč delší dobu?“ Znělo to… nadějeplně, takže měla pocit, jako by jí do rány v srdci někdo nasypal sůl.

„Dost dlouho na to, aby sis nemusel pronajímat ten dům na Old Cutler,“ opáčila a zamířila ke své šatně, aby si sbalila kufr na vlastní cestu.

Jakkoli toužila, aby ho při tom, co ji čeká, měla po boku, věděla, co musí udělat. Pokud ho do Wingateovic krize zatáhne, jenom odsune to, čím se Jack užírá. Tátova mrtvice Jackovi poskytne čas a prostor, které údajně potřebuje. Pak, až se Raina vrátí, to vyřeší. Alespoň v to doufala.

„Tak budu tady,“ prohlásil Jack.

„Jo.“ Vešla do šatny a dlouze, nešťastně vzdychla. „Můžeš tu prostě zůstat, Jacku,“ zašeptala, „a… najít svou vášeň.“

A ona odjede za rodinou, kterou miluje a v tuto chvíli velice potřebuje.

Kapitola 2

Susannah

Zůstaň v klidu. Zůstaň v klidu. Buď Wingateová a zůstaň v klidu.

Při loučení s Rainou se však Susannah chvěly prsty, přestože doufala, že bude znít klidněji, než se cítila.

Všech sedm jejích děvčat často žertovalo, že na Susannině náhrobku bude stát „Zachovávala si dekorum“. Za takový epitaf by se nestyděla.

Jedním ze způsobů, jak to zvládala, bylo sebeovládání. Vlastnost, co jí pomohla překonat všechny těžké okamžiky, které během jednašedesáti let života zažila. V průběhu dětství prožitého v nejhorší chudobě a následně jako druhá manželka Reginalda „Rexe“ Wingatea III., matka čtyř jeho holčiček a následně tří jejich společných, čelila Susannah nemalému počtu komplikovaných situací.

Žádná z nich však nebyla tak zlá jako tato.

Narovnala se a vyrazila chodbou, s pevným předsevzetím, že nikoho – sestry, lékaře, dcery nebo samotného pacienta – nesmí ani napadnout, jak moc se bojí, že Rexe ztratí. Už jen při pouhém pomyšlení na to se jí podlamovaly kolena.

Nejprve se zastavila na toaletě, aby si znovu nanesla rtěnku, projela krátké blond vlasy hřebenem a ujistila se, že dokonce i v této krizové situaci bude vypadat uhlazeně a patřičně.

Pak poslala zprávu dceři Tori. Napsala jí přístupový kód do plážového bungalovu pro případ, že by ona a Kenzie, Susannina náctiletá vnučka, dorazily příliš pozdě na to, aby jely do nemocnice. Potom zavolala Rexovu novému asistentovi Blakeovi – jeho příjmení si nepamatovala –, aby ho informovala o nejnovějších událostech a požádala ho, ať se nic z toho nedostane ven, dokud nebudou znát další prognózu.

A nakonec se stavila pro kávu pro Rose a Madeline, své anděly strážné sedící v nepříjemně osvětlené čekárně.

Jakmile vplula do prostoru hned vedle jednotky intenzivní péče, spatřila je, jak se k sobě tisknou, drží se za ruce a něco si šeptají.

Využila chvíle, než si jí všimnou, potlačila veškeré emoce a od dvou žen, které milovala a tolik obdivovala, načerpala sílu. Ano, byly to nevlastní dcery jako Raina a Tori. Její čtyři starší děvčata ji oslovovala „Suze“, což se pro ně v dětství stalo jejich verzí „mámy“ a ujalo se to. Byla však její, stejně jako tři biologické dcery Grace, Sadie a Chloe.

Sedm sester Wingateových představovalo Susanninu a Rexovu největší radost a občas, ve chvílích jako byla tato, jejich největší zdroj lásky a podpory.

Počínaje nejstarší Madeline, která ve svých devětačtyřiceti letech byla jen o dvanáct let mladší než Susannah. Rozená perfekcionistka Madeline působila jako pevná skála. Ze saténu a krajek dokázala vytvářet dechberoucí svatební šaty, a přesto sama nikdy žádné neoblékla. Spolehlivá, puntičkářská a loajální žena byla nesporně Susanninou nejlepší přítelkyní.

Hned za ní následovala Rose. Kdo by je mohl srovnávat? Přestože byly s Rainou dvojčata, také představovala klasické prostřední dítě a byla oním lepidlem, které svou jedinečnou září, vřelostí a bezpodmínečnou láskou drží všech sedm sester pohromadě. Vyklouzlo jí někdy z úst kousavé slovo nebo negativní myšlenka? Pravděpodobně ne.

Toto byly jen dvě ze sedmi pozoruhodných žen, které vychovala, a v nadcházejících dnech je bude potřebovat všechny.

„Mám skvělou zprávu,“ oznámila Susannah, když vplula dovnitř a podávala jim kelímky s kávou.

„Propouští ho z jipky?“ zeptala se Madeline a odhrnula si tmavé kadeře, které jí padaly do očí.

„Mluví a chodí?“ vstala Rose s otázkou, jež dokonce i na ni vyznívala až směšně optimisticky.

„Přijede Raina,“ odvětila Susannah a každé z nich podala přesně takovou kávu, jakou měly rády. „A zdrží se… na nějaký čas.“

„Skvěle, Suze,“ zašeptala Madeline.

„Vážně?“ Rosiny hnědé oči, vždy tak kontrastující se světlými vlasy, se rozzářily radostí, jakou dnes Susannah určitě ještě neviděla. Nic nemohlo udělat Rose větší radost než čas strávený s jejím dvojčetem.

Susannah se posadila do křesla naproti nim a uhladila si lněnou sukni, kterou si oblékla na dnešní charitativní oběd, na nějž už nedorazila. Poté, co doma našla manžela zhrouceného na podlaze v kanceláři, už měla jiné starosti.

„Jak dlouho je ‚nějaký čas‘?“ zeptala se Rose.

Pokrčila rameny. „Tak dlouho, jak bude moct. Říkala, že dohlédne na tátův podnik a postará se, aby během jeho zotavování všechno běželo, jak má.“

Susannah věděla, že „zotavování“ je téměř stejně optimistické jako to, co říkala Rose, ale odmítala nahlas vyslovit, že Rex stěží dokáže vydat nějaký zvuk, natož celou větu, a dohlednou budoucnost určitě stráví na vozíku. Pokud přežije následující kritické hodiny.

„Šest z nás tady bude. To je dobře.“ Rose se opřela v křesle. „Sadie z Bruselu neustále píše do našeho společného chatu, že chce přiletět, ale má obavy, že se nebude moct za šest týdnů vrátit na Chloinu svatbu.“

Susannah cítila, jak se jí při těch slovech vytrácí krev z tváře. „Svatba. Zapomněla jsem na svatbu vlastní dcery.“

„Nemysli na to, Suze.“ Madeline se k ní natáhla. „Právě se to stalo. Nevíme, jak zlé to je. Nemůžeme se rozrušovat tím, co nedokážeme změnit, a na paniku je ještě příliš brzo.“

Susannah přikývla, ale… zúčastní se Rex vůbec svatby nejmladší dcery? Zdálo se nemyslitelné, že by tomu tak nemuselo být.

„Přijede s Rainou i Jack?“ zeptala se Rose.

„Zmínila se, že Jack zůstane doma a bude řídit jejich firmu.“ Susannah se tak nějak ulevilo. Z Rainina manžela měla vždy pocit, že by byl raději kdekoli jinde než mezi nimi bez ohledu na to, jak moc se všichni snažili, aby se stal součástí rodiny.

A po pravdě řečeno, Rex neměl Jacka Wallace zrovna v lásce. Nejspíše proto, že před lety přesvědčil Rainu, ať se přestěhuje do Miami a z Wingate Properties odejde. Žádná z dalších dcer Rexe Wingatea se realitnímu byznysu nevěnovala, a pokud bude chtít kdy odejít do důchodu, pravděpodobně bude muset firmu prodat.

Ne že by zrovna chtěl odejít na odpočinek… ledaže by mu to Bůh právě zařídil.

Rainin odchod byl pro Rexe rána, neboť se k ní vždy choval jako k synovi, jehož neměl. Koneckonců byla Regina, jeho jmenovkyně.

Susannah zavřela oči a napadlo ji, kolikrát ten příběh slyšela a jak ji nikdy nepřestal dojímat. Charlotte Wingateová zemřela při porodu, když se stala obětí embolie plodovou vodou, která ji připravila o život hodinu poté, co porodila druhé z dvojčat – dítě, o němž neměla potuchy, že ho nosí. Rose se narodila jako první a následně je lékař všechny šokoval zprávou, že „je tam ještě jedno!“.

Rex doslova vybuchl nadšením, protože si byl jistý, že se narodí Reginald čtvrtý. A když mu podali další holčičku, pojmenoval ji Regina a ujišťoval Charlotte, že nemůže být šťastnější.

Muselo jít o jeden z jejich posledních rozhovorů a teď… když Rex ležel na jednotce intenzivní péče, Susannah přesně věděla, jak se onoho dne musel cítit.

„Věděla jsem, že Raina dorazí,“ prohlásila Madeline a vytrhla Susannah ze snění. „Jenom jsem nečekala, že zůstane víc než jeden nebo dva dny.“

„Tohle je rodinná krize, Madeline,“ opáčila tiše Susannah, zatímco prsty otáčela zlatý náramek. „Dorazí dneska večer a zůstane se mnou tak dlouho, jak bude třeba.“

„No, jestli někdo může tátu zastoupit,“ ozvala se Rose zářící láskou a pýchou, „je to moje dvojče.“

Susannah v to doufala. „V poslední době se zdálo, že má spoustu práce, takže pravděpodobně řeší nějaké velké zakázky.“

V noci před mrtvicí se vlastně probudila dvě hodiny po půlnoci v prázdné posteli a našla ho, jak ztracený v myšlenkách osaměle sedí v pracovně a hledí na noční Atlantský oceán.

Samozřejmě trval na tom, že se nemá čím znepokojovat.

Způsobily ty problémy i mrtvici, kvůli níž se po Fletcher Avenue hnala sanitka s Rexem obklopeným záchranáři?

Právě v tu chvíli zaslechla v chodbě ženské hlasy a chvátající kroky.

„Grace a Chloe jsou tady!“ Susannah vstala a pospíšila si ke dveřím.

Nahlédla do chodby a pohled na dvě nejmladší dcery jí zvedl náladu. Chloe se s rozpřaženýma rukama rozběhla k ní, až jí plavé vlasy vlály. Krásná Chloe, která ve svých devětadvaceti stále byla její „holčička“ a také vždy středem obdivu. Ani ne za dva měsíce z ní bude nevěsta a Susannah věděla, že žádná krásnější se nikdy nenajde.

Jenže… bude ji moct Rex dovést k oltáři?

Při té představě zamáčkla slzy, vzala Chloe do náruče, pevně ji objala a pohlédla jí přes rameno na Grace, která se k nim také blížila.

Pro Grace, jež byla z jejích dcer nejzdrženlivější a největší introvertka, nebyla tragédie jako ta dnešní nic nového. Vlastně prožila něco mnohem horšího, když se z ní před čtyřmi lety stala truchlící – a těhotná – vdova.

Susannah vděčně vzdychla a rozevřela náruč, aby do ní přijala i Grace. Podpora od dalších dvou dcer ji posilnila. Připojily se k nim i Rose s Madeline a dlouhou chvíli se v chodbě všechny choulily k sobě.

„Paní Wingateová?“

Zvuk mužského hlasu je přiměl se od sebe odtrhnout.

„Ano?“ Susannah se obrátila a spatřila muže, který na jednotce intenzivní péče pracoval jako vrchní bratr. „To jsem já. Susannah Wingateová.“

„Šla byste se mnou promluvit si s doktorem Singhem, naším ošetřujícím neurologem? Rád by s vámi probral stav vašeho manžela.“

„Jistě, ale proč ne s doktorem Veronou? Ten ho ošetřoval poté, co měl manžel tranzitorní ischemickou ataku.“

Muž přikývl a ukázal do chodby. „S doktorem Veronou se uvidíte, hned jak dokončí vizitu. V tuto chvíli je pan Wingate v péči nemocničního neurologa, který vám chce jen sdělit poslední výsledky.“

„Dobře, děkuju.“ Ohlédla se na dcery. „No, můžu s sebou vzít…“

„Pokud vám to nevadí, tak jen vy,“ odpověděl s úsměvem. „Malá kancelář.“

„Běž,“ pobídla ji Madeline. „Žádná z nás se odtud nehne.“

„Neboj se, mami,“ ozvala se Chloe a ještě jednou jí stiskla ruku. „Jsme v tom spolu. Jsme tady pro tebe.“

„Ano, jistě.“ Susannah věděla, že společně zvládnou cokoli. Cokoli.

S touto myšlenkou, v níž hledala útěchu, následovala bratra. Tušila, že brzy zjistí, s čím přesně se budou muset vypořádat.

Kapitola 3

Rose

„Přináším dary.“

Při zvuku Gabeova hlasu před čekárnou se Rose otočila a jediný pohled na muže, za něhož se provdala, stačil, aby jí všechno připadalo lepší. Napětí v hrudi povolilo, nekonečné čekání na další zprávy bylo zapomenuto a obavy, které ji celý den svíraly, se někam vytratily.

A její příšerný hlad brzy uspokojí něco v taškách z Riverfront Café, které držel v ruce a z nichž voněly hranolky a grilovaný sýr. Když byl Gabe D’Angelo ve stejné místnosti, byl život i v těch nejhorších chvílích o něco snesitelnější.

Její sestry Gabea obklopily, nadšeně ho vítaly a děkovaly mu, zatímco ji jeho nebesky modré oči vyhledaly, upřely se na ni a podělily se s ní o ten tajný úsměv, který si šetřil jen pro ni.

Navíc mrkl, aby se ujistil, že jí poskočí srdce, a ona jeho úsměv opětovala. Byla do něj zamilovaná stejně, jako když se s ním setkala jako puberťačka první den na střední.

Držela se opodál a sledovala, jak mezi švagrové a Susannah rozděluje tašky, objímá je, odbývá jejich díky a okamžitě se vyptává na novinky o Rexovi.

„Daří se mu dobře,“ ujistila ho Susannah. „Doktor říkal, že jsme udělali všechno správně, když jsme ho sem co nejrychleji dostali, a lék, který mu dávají, už krevní sraženinu rozpustil.“

„Je mi líto, že jsem zrovna nebyl ve službě, Suze, ale v té ambulanci byli jedni z našich nejlepších lidí,“ řekl a v jeho hlase zaznívala hrdost na kolegy z hasičské stanice. „Při mrtvici je rychlost rozhodující.“

„Jsem tak vděčná,“ pokračovala Susannah. „A doktor mi vysvětlil, že musejí provést další testy. Je tu prý velká šance, že ho dneska večer přesunou z jipky na normální pokoj. Doufám, že je to pravda, protože u něj chci zůstat přes noc, a to na jipce nejde.“

„Chceš, abych zajel domů a přivezl ti tašku?“ zeptal se. „Určitě sis ráno nesbalila, než jsi volala záchranku.“

Usmála se na něj. „Jestli ho přesunou, zajedu domů, dám si sprchu a zabalím na pár dní. Děkuju, drahoušku.“

Přikývl, znovu ji objal a lehce šťouchl loktem do Chloe, která stála vedle něj. „V jedné z těch tašek je vegetariánský burger,“ prozradil jí. „Ledaže by tě to bláznivé vegetariánství už přešlo.“

„Ani náhodou.“ Samolibě se na něj usmála. „Toho dne, kdy mě Hunter požádal o ruku, jsem mu slíbila, že přestanu jíst maso.“ Zatřepotala prsteníčkem, na němž měla nasazený prsten s diamantem. „Nemůžu svého muže zklamat, ne? Dík, že sis vzpomněl, Gabe.“

„S krůtím masem a ementálem,“ zavrkala Grace, když otevřela sáček se sendvičem, na němž stálo její jméno. „Můj oblíbený.“

„Ale bez majonézy,“ dodal a ukázal na ni. „Tvoje dcera říkala, že ‚maminku z ní bolí břicho‘.“

Zavřela oči. „Páni, Nikki Lou. Na tříleťačku chytré. Jak se jí daří?“

Naklonil hlavu a lehce sebou škubl. „Stýská se jí po tobě, ale nedělej si starosti, Grace. Má svoje bodyguardy. Naše děcka toho prcka hlídají, jako by to byla princezna na večírku.“

„Měla nějakou… svoji chvilku?“ zeptala se Grace, která použila jeden ze svých mnoha eufemismů pro scény malé Nikki Lou.

„Nic vážného,“ odvětil a prohrábl si vlasy, což – jak Rose dobře věděla – bylo gesto, které prozrazovalo, že přikrašluje pravdu, aby chránil někoho, koho miluje. „A naše holky se o ni postarají, slibuju.“

To Rose vyloudilo úsměv na tváři, neboť se jí moc líbilo, jak její dvě dcery svoji ostýchavou malou sestřenici chrání a zbožňují. Připomínalo jí to, jak se čtyři starší Wingateovic děvčata starala o své tři mladší sestry, které měl jejich otec s druhou ženou.

„Kde jsou děti teď?“ zeptala se Rose.

„Dole,“ dodal. „Na jipku děti nesmějí, ale Zach je hlídá, tak není třeba se bát.“

Rose přikývla, protože věděla, že na jejího patnáctiletého syna je stejné spolehnutí jako na jeho otce.

„Skočím za ní dolů,“ ozvala se Grace a vstala. „Díky, Gabe.“

„Jasně, ale když tě uvidí, možná bude chtít, abys s ní zůstala.“ Gabe si ometl krátké rukávy trika, což byl zvyk, který Rose milovala, protože tak bezděčně přitahoval její pozornost k působivým bicepsům, co si vypěstoval za léta, kdy pracoval jako hasič a propůjčoval jí svaly v jejím květinářství. „Teď zrovna je v klidu a holky ji rozptylují panenkami.“

Grace se znovu posadila. „Tak to bude nejlepší ji zbytečně neprovokovat.“

Gabe, který konečně vyřešil všechny rodinné záležitosti, vzal Rose kolem ramen a políbil ji do vlasů. Přitáhl si ji a pátravě se jí zahleděl do tváře. „Jsi v pořádku?“

Vzdychla, přitiskla se k jeho pevnému tělu a nenápadně ho postrčila ke dveřím, aby si mohli promluvit v soukromí. „Jo. Pojď ven.“

Ruku v ruce vyšli z čekárny do prázdné široké chodby, v níž v tuto chvíli panovalo ticho.

„Jak to s ním doopravdy vypadá?“ zeptal se Gabe a nepouštěl její ruku. „Susannah samozřejmě předvádí postoj ‚u Wingateů je všechno bezva‘. Vážně je to tak?“

„Tentokrát si myslím, že má pravdu,“ odpověděla Rose. „Doktor ve službě jí řekl, že mrtvice byla vážná, ale mohlo to být mnohem, mnohem horší. Když podstoupí hromadu rehabilitací, se kterými začnou co nejdřív, bude znovu normálně mluvit a hýbat se.“

Zamyšleně přikývl. „Víš, že tohle je pro někoho, kdo měl mrtvici, kritické období. Další by ho mohla…“ Polkl, neboť zbytek očividně nechtěl vyslovit nahlas. Gabe byl ale záchranář a s oběťmi mrtvice měl dost zkušeností. „Další mrtvice by ho mohla zabít, Rose,“ zašeptal nakonec.

Sevřelo se jí srdce. „Myslíš si, že se to může stát?“

„Prvních čtyřiadvacet hodin je nejzáludnějších, a pokud mluví o tom, že ho přesunou na pokoj, znamená to, že dobře reaguje na léky – nejspíš dipyridamol –, což je dobře. Ale i pak? V krátkodobém výhledu? Musí na sebe dávat pozor, a taky na hladinu stresu.“

„A dlouhodobě?“ zeptala se.

Jen naklonil hlavu. „Nesmí se vyhýbat fyzioterapii, jinak už se z invalidního vozíku nedostane. Doktor si s ním určitě promluví.“

Bude ale poslouchat? „Vůbec si otce nedokážu představit jinak než jako… silného.“

„Zase takový bude,“ uklidňoval ji, „ale bude to chvíli trvat.“

„Já vím, já vím. Má to i svoje pozitiva,“ dodala se zlomyslným úsměvem.

„Ty si nějaké vždycky najdeš, slečno Růžové brýle. Co dobrého jsi na tom špatném našla?“

„Přijede Raina,“ vysvětlila. „Už je na cestě a zůstane.“

Zvedl obočí. „Jak dlouho?“

„Tuším, že na neurčito. Bude to trvat ještě dlouho, než se táta zase vyšvihne do sedla.“

„A co její firma?“

Rose pokrčila rameny. „Rose a Jack pracují spolu. Určitě ji zastoupí. A…,“ dodala, „sobecky málem brečím radostí. Nemůžu se dočkat, až ji uvidím. Skoro nikdy nejezdí, a když už přijede, mám pocit, že Jack jenom touží zase odtud vypadnout.“

„Chceš, aby bydlela u nás?“ zeptal se.

„To bych ráda, ale Susannah ji zřejmě bude potřebovat víc, přinejmenším ze začátku. V domě na pláži má v celém druhém patře apartmá pro hosty a je rozumné, aby tam Raina bydlela s ní. Ale vážně doufám, že si spolu pořádně popovídáme.“

„Zůstaň tam dneska přes noc,“ navrhl bez váhání.

„Dneska?“

„Neříkalas, že už jede? Kdy by měla dorazit?“

„Kolem jedenácté nebo o půlnoci. Příliš pozdě.“

„Na co?“ zeptal se. „Susannah nám právě pověděla, že přespí v nemocnici, ale i kdyby ne, měla bys tam jít. Můžeš v domě být, až Raina dorazí, otevřít láhev Rexova nejlepšího cabernetu a do rána můžete pořádat party pro dvojčata.“

Na okamžik nevěděla, co na to říct, tedy kromě toho, jak moc ho miluje. A to už dnes pravděpodobně několikrát řekla. „Určitě je to v pohodě?“

„Rose, s dětmi si poradím. Dalších čtyřicet osm hodin nemám službu, a když to bude nutné, můžu si ji s někým prohodit. A pokud jde o obchod a zítřek, vím, že přivezou velikonoční zboží, takže ho vyložím a projdu. Máme dost zásob na případné objednávky. Užij si noc s Rainou. Váš táta je v nemocnici a navzájem se potřebujete.“

Dávalo to smysl a bylo to tak lákavé, ale i přesto cítila obavy téměř stejně silné jako chuť udělat přesně to, co Gabe navrhuje.

„Zach má zítra tělocvik, takže potřebuje svoje věci na převlečení.“

„Je mu patnáct,“ namítl Gabe. „Měl by si s tím poradit, jinak bude na angličtině smrdět, což Tiffany Kaplanovou zaručeně odradí.“

Zasmála se. „Pověděl ti o ní?“

„Ne, Ethan to na něj vyslepičil. A když už o tom mluvíme, náš kluk dostal áčko za vědecký projekt. Dneska je na sebe Ethan fakt pyšný.“

„Ovšemže je,“ přikývla plná nepopsatelné lásky k roztomilému jedenáctiletému chlapci. „A holky?“

„Taky bys ji mohla dneska navštívit.“

Raina: Jsem tady.