Přeložila Jana Milotová

A DEAL WITH THE BOSSY DEVIL

Copyright © 2023 by Kyra Parsi

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2026

ISBN 978-80-249-5937-5

POZNÁMKA K OBSAHU

Upozorňujeme, že některé části této knihy nemusí být vhodné pro všechny čtenáře. Román obsahuje vulgární výrazy, pasáže o konzumaci alkoholu, erotické scény, zmínky o stalkingu, zmínky o smrti rodiče a lehké prvky BDSM.

Úplný seznam poznámek k obsahu všech mých knih najdete na mých webových stránkách.

1

Bylo to úplně všude.

Na sociálních sítích, v televizi, v mých skupinových chatech. Video, na kterém neznámá žena v převleku Valdy udeřila Adriena Cloutiera do rozkroku vycházkovou holí, se – nepřekvapivě – dostalo do celostátních zpráv rychleji než výsledky posledních federálních voleb.

A lidem se líbilo.

Procházela jsem si komentáře k poslednímu příspěvku, který mi poslala Jamie. Upřímně jsem z nich měla fakt velkou radost.

KlubFanouškůOrálníhoSexu: Tenhle obsah je jediným důvodem, proč si pořád platím internet.

HledámN(T)ebe: Co je to za ženskou?

JáNehraju: Čekal někdo, že budeme hledat Valdu v reálném životě? Protože já ne

NelegálníMatkaHusa: Na vyšinutém Valdovi, který se prohání Torontem a divadelními rekvizitami mlátí do koulí privilegované miliardáře, teď úplně ujíždím.

Ozývali se ale i znepokojení občané…

OlízniMiKoule69: Brzy toho bude litovat. Už větřím, že se Cloutier chystá na soud. Roztrhá ji na kusy. RIP

CestaKMúMúMléku39: Lidi, jestli tu holku znáte, radši držte hubu. Nevíme, kde Valdo je. Nikdy jsme o ní neslyšeli.

Poslední uživatel nahrál novou, zkrácenou verzi klipu a připojil k ní odkaz v komentáři. Jednalo se o třísekundový záběr, v němž hůl tvrdě dopadla na svůj cíl. Následovalo šokované zaúpění a smích osoby, která video natáčela. Vše završilo Adrienovo tiché zavrčení, když se přede mnou skácel na kolena s tváří zkřivenou bolestí.

Jenže třísekundový klip někdo sestříhal do desetihodinové smyčky a video vhodně pojmenoval jako „ASMR | Uklidňující meditační zvuky pro spánek a nespavost“.

Zachichotala jsem se a přeposlala odkaz Jamie. V tu chvíli začal vlak zpomalovat a zastavovat. Právě jsem prožila tu nejzábavnější cestu do práce za hodně dlouhou dobu. Možná za celý život.

A pravděpodobně za to asi tak za deset minut zaplatíš.

Odmítla jsem se tím zabývat a nenechala si zkazit náladu. Nemělo smysl se stresovat něčím, co se ještě nestalo.

Nikdo netušil, že na tom videu jsem já. Záběry ukazovaly jen moje temeno a měla jsem na sobě paruku, klobouk a brýle. Moje přestrojení bylo dokonalé a internet má krátkou paměť. Bylo dost pravděpodobné, že se to do konce týdne celé přežene a všichni na to zapomenou.

Vytáhla jsem z tašky kartu a pípla jí, abych se dostala do pátého patra kancelářské budovy. Nedokázala jsem potlačit nepatrný, zlomyslný úsměv na rtech. Pokaždé když jsem mrkla, před očima se mi vybavil obraz Adriena s obličejem zkřiveným bolestí a zalila mě další vlna oxytocinu.

OlízniMiKoule69 se plete. Litovala jsem jen toho, že jsem vzala nohy na ramena tak rychle, že jsem si ani nevychutnala akt spravedlnosti, který jsem vykonala. Adrien si to zasloužil za to, co –

Ze dveří po mé levici se najednou vynořila ruka, chytla mě za paži a vtáhla mě do malé zasedací místnosti hned vedle mojí kanceláře. Trhla jsem sebou leknutím.

„Proboha,“ sykla Alba a nehty se mi zaryla do paže. Dveře se mi zavřely za zády. „Proboha.“

Zakřenila jsem se. „Pecka, co?“

„Ne. Vůbec ne,“ odsekla mi a svraštila čerstvě upravené obočí. „Tohle není vtipné, Rio. Půjde ti po krku. Co tě to sakra napadlo?“

„Zasloužil si to,“ namítla jsem klidně a vymanila se ze sestřina smrtelného sevření. „Ten chlap je naprostý kretén. To víš líp než kdokoli jiný.“

„Takhle se ospravedlňuješ?“ sykla a zčervenala jí špička nosu. „Bouchla jsi Adriena Cloutiera do penisu holí, protože si myslíš, že je to kretén?“

„Ne. Udělala jsem to, protože je to nechutný hajzl, který mě bez mého souhlasu plácl přes zadek. To, že je zároveň kretén, je jen bonus navíc.“

Nechápavě na mě zamrkala. „Cože?“

„Jo. Vsadím se, že se teď cítíš fakt hloupě, Albo. Víš, za to, že jsi na mě křičela, aniž bys znala detaily.“

Pomalu na mě přimhouřila oči. „Počkej chvilku. Začni pěkně od začátku. Říkáš, že tě plácl přes zadek… přímo uprostřed lobby našeho vlajkového hotelu?“

No, jasně, když to řekla takhle, vážně to znělo směšně.

„V podstatě ano,“ přitakala jsem. „Tak nějak.“

Skoro jsem slyšela, jak se v jejím obrovském, přehnaně analytickém mozku otáčejí kolečka. „Generální ředitel největší hotelové skupiny v Severní Americe tě tak nějak sexuálně napadl na veřejnosti?“

„Ano,“ odvětila jsem. „Možná.“

Založila si ruce na hrudi.

Přešlápla jsem z nohy na nohu a připravila se na nejhorší. „Totiž… existuje malá pravděpodobnost, že to nebyl on.“

Oči se jí zúžily do ostrých štěrbin. „Co tím chceš říct?“

Bylo mi jasné, že tenhle rozhovor nedopadne dobře. „Na svoji obranu musím říct, že jsem byla hodně opilá.“

„Rio.“

„Je to pravda!“ O krok jsem ustoupila, jelikož Alba vypadala, jako by se chystala explodovat – a nejen proto, že byla v sedmém měsíci těhotenství, a ještě k tomu čekala dvojčata. „Stalo se to na Halloween! Všichni jsme byli opilí.“

Podle jejího výrazu se zdálo, že mi moje výmluva ani trochu nepomohla.

„Vysvětli mi, co se stalo,“ přikázala mi. „Pěkně od začátku a nic nevynechávej.“

„Dobře, ale můžeme se nejdřív párkrát zhluboka nadechnout a uklidnit se?“ zeptala jsem se nesměle a ztišila hlas na uklidňující tón. „Myslím, že zbytku tohoto rozhovoru by trocha klidu jen prospěla.“

Soudě podle toho, jak pevně stiskla rty, se mnou nesouhlasila. Já se přesto zhluboka a pomalu nadechla a zadržela dech, dokud mě neochotně nenapodobila. Společně jsme vydechly.

Její výdech byl krátký, prudký a doprovázený netrpělivým poklepáváním nohou. Bylo mi jasné, že lepší už to nebude.

„Dobře, fajn. Odehrálo se to takhle…“ Podívala jsem se z okna zasedací místnosti, abych se ujistila, že nás nikdo z kancelářských drben nesleduje ani neposlouchá. Pak jsem znovu ztišila hlas a pokračovala: „Arman, Jamie a já jsme v pátek večer vyrazili na halloweenský pochod – který upřímně řečeno nebyl ani tak pochodem, jako spíš obrovskou pouliční párty se spoustou alkoholu a opilými Dwighty Schrutey líbajícími se s ještě opilejšími Harley Quinn. Bylo to opravdu nechutné, ale zároveň i svým způsobem úžasné. Na příští rok ti to vřele doporučuju.“

Nevypadala moc přesvědčeně.

„Každopádně,“ pokračovala jsem a opřela se ramenem o zeď. „V jednu chvíli jsme míjeli hotel a já potřebovala na záchod, tak jsem tam vběhla.“

Jenže to nebylo zrovna snadné. U vchodu stála celá řada členů ochranky, kteří kolemjdoucím bránili ve vstupu do budovy. Dávalo to smysl. Pochybovala jsem, že by hosté, kteří za hotelový pokoj platí čtyřmístnou částku za noc, byli nadšení ze sdílení prostor s bandou opilých, hlučných pitomců ve směšných kostýmech.

„Oni tě pustili dovnitř na záchod?“ zeptala se skepticky. „Nebyl přístup do budovy omezen?“

„No, jo, totiž… možná jsem použila tvoji zaměstnaneckou kartu s neomezeným přístupem, abych se dostala dovnitř.“ Můj hlas se na konci přiznání změnil ve zbabělý šepot, zatímco jsem sledovala, jak se v pohledu mé sestry objevuje něco smrtícího.

„Cože?“ Netušila jsem, že je možné, aby nějaké slovo znělo tak ostře.

„Já vím, já vím! Zvorala jsem to,“ řekla jsem a zvedla ruce na obranu. „Ale já opravdu potřebovala na záchod, Albo! Byla to kritická situace!“

„Takže jsi použila moji průkazku s neomezeným přístupem – tu, která má platit jen pro mě –, aby ses dostala dovnitř a pak praštila mého šéfa do rozkroku rekvizitou z kostýmu? Máš vůbec tušení, jak špatně by to pro nás obě mohlo dopadnout?“

„Jasně, ale zapomínáš na dvě věci. Zaprvé jsem ani netušila, že je to on. A zadruhé on rozhodně neví, že jsem to byla já.“

Alba dostala tik do levého oka. „Tohle mi vysvětli.“

„Nejdřív jsem si myslela, že je to jen nějaký blbec v opravdu přesvědčivém kostýmu,“ přiznala jsem. „Nebyl to první Adrien Cloutier, na kterého jsem tu noc narazila. Až na to, že tenhle byl jediný skutečný. Navíc jsem byla fakt opilá. Tak opilá, že byl přímo zázrak, že jsem vůbec trefila cíl.“

„To mi má zlepšit náladu?“

„No… jo, tak nějak.“

„Rio.“ Moje jméno vyslovila pomalu a důrazně, což znamenalo, že chtěla, abych si velmi pozorně vyslechla každé slovo, které bude následovat. „Pro toho chlapa dělám už čtyři roky a nikdy jsem ho neviděla tak naštvaného. Zabije tě a pak mě donutí pohřbít tvoje pitomé tělo.“

„To je fakt depresivní, Albo. Což je pro tebe velmi netypické.“

„Víš, co ještě je depresivní? Rakve.“

„A víš ty, co je depresivnější? Ignoruješ fakt, že on mě napadl jako první.“

To ji na pět vteřin umlčelo.

„Promiň,“ zamumlala nakonec a její v jejím hlase zazněl nádech viny. „Jen… mi řekni, co přesně se stalo, abychom mohly vymyslet, co dál.“

Ztěžka jsem vydechla. „No, abych to zkrátila… Když jsem vyšla ze záchodků, nějaký chlap za mnou mi stiskl zadek, pořádně mě přes něj plácl a pak poznamenal něco o ‚pevné, šukatelné prdelce‘. Hned nato odešel. Stalo se to v lobby a… upřímně, byla jsem z toho šoku úplně paralyzovaná.“

Alba znovu svraštila obočí, ale tentokrát nebyl její hněv namířený na mě.

„Problém ale je, že jsem tam tak dlouho zůstala stát jako přimražená, že jsem viděla jen jeho záda. Po chvilce zabočil za roh a zmizel v lobby. Všimla jsem si jen, že je vysoký, má tmavé vlasy a na sobě modrý oblek.“

Taky jsem si pamatovala pronikavý, nesnesitelný zápach jeho kolínské. Jako by se celý namočil do pižmové tekutiny – včetně oblečení. Bylo to odporné.

„A co se stalo pak?“ naléhala Alba, položila si ruce na kulaté břicho a přešlápla z nohy na nohu.

Vytáhla jsem židli od konferenčního stolku, otočila ji a gestem ji vyzvala, aby se posadila. „Pak se mě zmocnil vztek. Vyběhla jsem do lobby. Všimla jsem si ho hned. Právě mluvil s partou dalších chlapů – aspoň mi přišlo, že je to on. Byl vysoký, měl tmavé vlasy a modrý oblek. A pamatuju si, jak jsem si říkala, jak moc se podobá Adrienu Cloutierovi… ale alkohol v hlavě mi namluvil, že je to jen nějaký debil, co se oblékl jako on.“

Kdyby kreténi měli vlastní časopis, byl by „styl jako Cloutier“ bez ironie zvolen za „kostým, ve kterém ji určitě sklátíte“ nebo něco podobně nechutného.

Na Halloween se jeho fanoušci dali poznat na míle daleko. Všichni byli elegantně oblečení, měli vlasy perfektně sčesané na stranu a každý z nich měl kolem zápěstí repliku těch nesmyslně předražených náramkových hodinek, které Cloutier pořád nosí.

Lidi tím chlapem byli podivně posedlí. Fakt jsem to nechápala.

„Když jsem se k němu přiblížila, ani jsem se nad tím nezamyslela. Prostě jsem mu řekla, že je debilní skřet, a hned jsem ho praštila do koulí. Asi dvě vteřiny poté, co se svalil na zem, mi došlo, že je to ten pravý Cloutier.“

Ano, Adrien Cloutier měl pověst privilegovaného, arogantního hajzla. A ano, dělal Albě ze života peklo. Ale taky byl děsně bohatý a vlivný a navzdory množství vypitého alkoholu jsem si okamžitě uvědomila, že útok na něj představuje strašlivou chybu s potenciálně fatálními následky.

Proto jsem utekla.

„Jak to, že po tobě nešla ochranka?“ zeptala se Alba a pokračovala v hlazení svého břicha. Nebyla jsem si jistá, jestli to dělá, aby uklidnila svoje nenarozené děti, nebo sebe.

„Šla po mně. Ale já hned zmizela v davu a asi mě ztratili z dohledu.“ Hlavně proto, že Arman byl dost chytrý a střízlivý na to, aby mě donutil sundat si čepici, paruku a brýle a dal mi svoji bundu. Pak jsme odtamtud hodně rychle zmizeli.

Celá událost byla dnes ráno mnohem zábavnější. Zvlášť proto, že se to video stalo virálním. Jak už to tak bývá, když se to všechno seběhlo, někdo zrovna natáčel slavnou Cloutierovu fontánu včetně velkolepého lustru.

Byla to elegantní, luxusní scéna, umocněná jemnou klavírní hudbou hrající na pozadí… dokud do záběru nevtrhla postava v kostýmu Valdy. S „vysoce vyšinutou energií“, jak se píše na internetu, začala křičet nesmyslné urážky na samotného Adriena Cloutiera. A pak najednou bum!, dotyčný se svezl k zemi jako pytel brambor a fiktivní postava se dala na útěk.

Bylo to úžasné.

„Přestaň se usmívat!“ okřikla mě Alba a lehce mě kopla do holeně. „To není vtipné, Rio! Kolikrát ti to mám opakovat? Adrien kvůli celé té věci úplně šílí. Je tu od čtyř od rána a dostal nějaký extra produktivní záchvat zuřivosti. Ještě před východem slunce mi od něj přišlo třiačtyřicet emailů.“

Upřímně, díky tomu bylo všechno ještě vtipnější.

„Přestaň…“ kopanec, „se… smát.“ Kopanec.

„Au!“ sykla jsem a promnula si holeň. „Uklidni se! Nikdo neví, že jsem to byla já!“

„Zatím!“ odsekla mi. „Zatím nevědí, že jsi to byla ty. Kulaté brýle a paruka nejsou tak přesvědčivá maska, jak si myslíš.“

„To není pravda. Podle všech filmů, které kdy kdo natočil, by mi klidně stačily jen samotné brýle,“ namítla jsem. „Slyšela jsi někdy o Clarku Kentovi? Neříkám, že jsem vyloženě hrdina jako Superman, ale – au! Přestaň do mě kopat!“

„To není vtipné!“

„No, byl by to vtip, jakmile bych se dostala k pointě o tom, že Adrien Cloutier je v téhle situaci vlastně Lex Luther, ale ty jsi mi to zkazila,“ namítla jsem a dostala chuť ji kopnout taky. „A myslím to vážně. Nepoznal by mě ani bez kostýmu. Ten chlap vůbec nemá ponětí, kdo jsem, tečka.“

„To nemůžeš vědět jistě,“ namítla, ale všimla jsem si, že se jí ramena trochu uvolnila.

„Albo, pracuju tady dva roky a potkala jsem ho přesně jednou. Toť vše.“ Loni jsme jeli výtahem s dalšími dvěma lidmi a on se ani nepodíval mým směrem.

„Ano, ale jsi moje sestra.“

Věnovala jsem jí skeptický pohled. „Ví vůbec, že nějakou sestru máš? Ptal se tě na to někdy?“

Sevřela rty a odvrátila ode mě pohled, což mi jako odpověď stačilo. Samozřejmě že se nikdy neptal. Proč by potřeboval vědět, jestli má jeho přepracovaná asistentka, která pro něj maká už čtyři roky, nějaké sourozence? Proč by o ní vůbec potřeboval něco vědět? Proč by se měl starat o někoho jiného než o sebe?

Byl to nejhorší šéf na celé planetě.

„Dobře, v tom případě se nemáme čeho bát, ne?“ zeptala jsem se.

Alba otevřela pusu – zřejmě aby se se mnou znovu pohádala –, ale přerušila ji řada tichých cinknutí, která se začala rychle za sebou linout z jejího telefonu.

„Bože,“ zasténala a podívala se na displej. „Zase mě k sobě volá.“

Pohladila jsem ji po ruce, abych ji uklidnila, a pomohla jí vstát. „Přestaň se tak stresovat,“ doporučila jsem jí a jemně ji šťouchla do vypouklého bříška. „Není to dobré pro miminka.“

„Přestanu se stresovat, až začneš brát život trochu vážněji,“ řekla a chytla mě za prsty. Už vypadala míň podrážděně a spíš znepokojeně. „Je to… Rio, mohl by podat žalobu. Chápeš, jak –“

Než stihla dokončit větu, dveře se rozletěly. Obě jsme sebou trhly.

„Bože, tady jsi!“ zvolal Hassan. Telefon v ruce držel tak pevně, až mu zbělely klouby. „Proč nezvedáš telefon? Adrien tě všude hledá.“

Ten chlap neměl vůbec žádnou trpělivost. Neuplynulo ani třicet vteřin od chvíle, kdy jí poslal zprávu.

„Promiň. Hned se vrátím nahoru.“ Alba mě s hlubokým povzdechem pustila, ale nejdřív na mě vrhla pohled, kterým mi dávala jasně najevo, že se mnou ještě neskončila.

„Ne tebe,“ řekl Hassan a ukázal bradou mým směrem. „Riu. Jeho ochranka po ní všude pátrá.“

V tu chvíli jsem bez jakýchkoli pochyb byla svědkem toho, jak duše mé sestry opouští její ztuhlé tělo, protože si uvědomuje význam jeho slov.

Sakra.

2

Člověk ví, že má tak trochu průšvih, když po něm pomocí celého svého osobního bezpečnostního týmu pátrá jeden z nejbohatších mužů v zemi.

Přesně tak. Podle Hassana využil Adrien Cloutier celý svůj tým, aby mě našel. Což bylo nejen přehnané, ale taky trochu divné. Protože já se neskrývala.

„Támhle je!“ vykřikl Peter Gladwell v momentě, kdy jsme vyšli z místnosti. Jako bych byla nějaká uprchlice na útěku a on mě konečně dostal.

„Schovávala se v zasedací místnosti!“

Zaprvé to ani nebyla pravda a zadruhé, páni. Ten chlap opravdu neumí přijmout odmítnutí, co?

„Jste Ria Sanchezová?“ Těžkopádně se k nám přiblížil plešatý svalnatý muž v černém obleku. Přejel po mně očima, jako by se snažil určit, jakou fyzickou hrozbu představuje moje stosedmašedesát centimetrů vysoká postava proti němu, dvoumetrové hoře svalů.

Které se draly z jeho příliš těsného obleku. Moc pohodlně to nevypadalo.

„Ta a žádná jiná,“ odvětila jsem drze.

Alba mě štípla do paže tak silně, až jsem sebou trhla. „Au!“

Ignorovala mě. „Ahoj, Frankie. O co jde?“

Frankie zavrtěl hlavou. „Nemůžu o tom mluvit. Promiň, Albs. Dostali jsme pokyn, abychom ji co nejdřív doprovodili do Cloutierovy kanceláře. Toť vše, co ti můžu říct.“

„Mohla jsem se tam doprovodit sama,“ namítla jsem a dál si mnula paži. „Ale fajn, pojďme.“

S Albou jsme ho následovaly chodbou k výtahům a ignorovaly pohledy a šeptání kolegů. Po cestě se k nám plynule přidali další tři členové ostrahy a obklíčili nás. Asi pro případ, že bych byla tak hloupá a pokusila se utéct.

Jeden z nich si něco neustále mumlal do ramene. Viděla jsem už dost akčních filmů (dva) na to, abych si uvědomila, že tam má pravděpodobně schovaný mikrofon.

Celá situace byla tak trochu dramatická a přehnaná. Přehnaně zveličená. Zvlášť vzhledem k tomu, že šlo o něco, co se dalo sdělit v jednom jediném emailu.

„Dostavte se ke mně do kanceláře.“ Toť vše. To bylo to jediné, čeho by bylo zapotřebí. Jeden email, jedna věta.

V duchu jsem si poznamenala, že mu to řeknu.

Když jsme vstoupily do výtahu, Alba se ke mně otočila. „Slib mi, že se tam budeš chovat slušně. Žádné skryté urážky, drzé poznámky a absolutně žádný sarkasmus.“

„Proč? On snad sarkasmu nerozumí?“ S tichým a předstíraně soucitným tónem jsem si přitiskla ruku k hrudi. „Bože můj, chudáček malý.“

Blonďák po mé pravici ze sebe vypustil něco, co znělo jako krátké vyprsknutí, ale pak se to pokusil zakrýt kašlem.

„Co jsem ti před chvilkou řekla?“ vyštěkla Alba rozčileně.

Musela jsem se opravdu snažit, abych neobrátila oči v sloup. „Slibuju, že se pokusím chovat slušně.“

Ztěžka vydechla a stiskla si nos. „Sežere tě zaživa,“ zašeptala.

Dva z mužů přikývli.

Než jsem stačila jakkoli reagovat, výtah cinkl a všech šest nás vystoupilo do haly.

Tam mě čekalo velké zklamání.

Po tom všem povyku s ostrahou a Albině apokalyptickém varování jsme vstoupili do prázdné kanceláře. Žádný rozzuřený Adrien, žádný zástupce personálního, žádní vyhrožující právníci a policisté, kteří by chtěli sepsat výpovědi.

Řekli mi, abych se posadila na hnědou koženou pohovku a vyčkala. „Brzy dorazí,“ prozradil mi Frankie a pak za sebou zavřel dveře.

Musela jsem předstírat, že neslyším, jak je zamyká.

Od té doby uběhla víc než hodina.

Prvních čtyřicet minut bylo v pohodě… ale pak se mi vybil telefon a já zůstala sama se svými myšlenkami v Adrienově obrovské, luxusně zařízené kanceláři.

Vydržela jsem to tři minuty.

„Poslyš, Frankie?“ zavolala jsem, když jsem se ujistila, že dveře jsou skutečně zamčené. „Tušíš, jak dlouho to ještě bude trvat?“

Žádná odpověď.

„Tak… nemáš aspoň na půjčení nabíječku na telefon?“

Žádná odpověď.

„Albo?“ zkusila jsem. Její stůl stál necelé tři metry od dveří. Kdyby tam byla, měla by mě slyšet. „Jsi tam?“

Pořád žádná odpověď.

Upřímně by se to dalo považovat za neoprávněné uvěznění. Což znamenalo, že kdyby mi Adrien vyhrožoval žalobou, mohla bych se tím bránit.

Možná.

Nebyla jsem právnička, ale připadalo mi to lepší než nic. „Abyste věděli, jsem tady oficiálně zadržována proti své vůli,“ zakřičela jsem ke dveřím.

Napadlo mě, že můj případ by pravděpodobně podpořily fotky a videa, a zalitovala jsem, že jsem posledních deset procent baterie promarnila sledováním toho, jak kočky shazují věci z polic a udržují při tom nepřetržitý oční kontakt se svými rozlícenými páníčky.

No, až tak moc jsem toho nelitovala. Některá ta videa byla fakt vtipná.

Vsadím se, že Adrien tu někde nějaké nabíječky má…

Očima jsem začala těkat po místnosti a hledat bílé dráty buď visící ze zásuvek, nebo úhledně svinuté na dřevěných površích.

Nebyl to zrovna snadný úkol. Velkou kancelář zaplňovalo šokující množství rostlin. Bylo jich tu tolik, že vzduch voněl jinak – míň zatuchle než ve zbytku kanceláří.

Vydala jsem se na pochod prostorem a zkontrolovala každou zásuvku zvlášť, ale všechny byly prázdné. Nakonec jsem se rozhodla prohlédnout jeho stůl.

Mahagonový povrch byl působivě čistý – bez prachu, nepořádku a jakýchkoli známek lidské působnosti. Až na černou krabičku ležící hned vedle bezdrátové klávesnice, která sem absolutně nezapadala.

Ignorovala jsem ji a pokusila se otevřít horní zásuvku stolu, ale byla zamčená. Stejně tak druhá a třetí a… všechny. Všechny byly zamčené.

Povzdechla jsem si a usadila se do jeho křesla. Okamžitě mě rozhořčilo, o kolik je pohodlnější než to, které jsem měla já dole. Vsadila bych se, že ho netrápí bolest v kříži, když v něm sedí moc dlouho. Stoprocentně bylo ergonomické.

Párkrát jsem se na něm otočila, poklepala na zem nohou a na stůl prsty, zkontrolovala si konečky vlasů, abych zjistila, jestli je nemám roztřepené, a pokusila se zadržet dech, abych zjistila, jestli to trochu zmírní nudu. (Nezmírnilo.)

Uplynulo dalších deset minut. Pak patnáct. Dvacet.

V tu chvíli už jsem se nudila tak, že jsem měla chuť začít počítat listy na nejbližší kapradině a sledovat, jak rostou. Pak ale můj pohled znovu padl na černou krabičku.

Co když je v ní nabíječka?

Věděla jsem, že není. Nevypadala jako krabička, ve které by se nacházely jakékoli kancelářské potřeby. Na to byla příliš elegantní a působila moc draze.

Co v ní tak mohlo být? Dárek? Peníze? Panenské duše?

Otevři mě, zašeptala mi krabička svůdně. Mám v sobě tolik nabíječek na telefon, že si to ani nedokážeš představit. Jsem jich úplně plná, až k prasknutí. Přísahám na samotnou Pandoru.

Dvě věci byly naprosto jisté. Zaprvé mi ta krabička lhala. A zadruhé můj mozek začínal bláznit z nudy. Ohýbal se, kroutil a vymýšlel čím dál přehnanější teorie o obsahu krabičky. Jen aby měl co dělat.

Napadlo mě, co když to je takový ten psychologický experiment? Jako když dáte dítě do místnosti s tlačítkem a řeknete mu, aby ho nemačkalo. Jediné, co v tu chvíli chce, je ho zmáčknout. Co když tam je nainstalovaná kamera a Adrien to celé sleduje a čeká, kolik hodin mi bude trvat, než podlehnu?

Bylo to divné, ne? Celá kancelář byla uklizená a organizovaná jako v Americkém psychu, ale pak se tu ocitla tahle zlověstně vyhlížející černá krabička, která jako by sem nepatřila. Stála uprostřed Adrienova stolu a prosila – žadonila –, abych ji otevřela.

Nebo to bylo jako s džinem v lampě? Co když uvnitř krabičky někdo uvěznil samotného Adriena Cloutiera? Proto mu to trvalo tak dlouho. Kdybych ji otevřela, vysvobodila bych ho. Byl by tak vděčný, že by zapomněl na celou tu věc s ranou holí do koulí a splnil by mi tři přání.

Nebo – a to je pravděpodobnější – to byla krabička plná důkazů, které shromáždil, aby dokázal, že tím Valdou jsem byla já. Detailní snímky mojí tváře pořízené bezpečnostními kamerami a tak.

Ale taky by tam mohl ležet dekorativní anální kolík posázený diamanty. (Bohatí lidé jsou, ehm, dost excentričtí. Člověk nikdy neví, co od nich čekat.)

Nebo tam přece jen trčí ta nabíječka. Malé nahlédnutí by snad nemohlo uškodit, jen pro jistotu…

Než jsem se stačila zarazit, moje ruka se pohnula a sáhla po hladkém rohu tmavého víčka, abych mohla –

BUM!

Najednou se ozval hlasitý výbuch a já nadskočila leknutím. V okamžiku, kdy můj prst otevřel víčko, spustila se hlasitá exploze zlatých konfet a červených třpytek.

Strašně – moc – pitomých – třpytek. Byly všude. Vznášely se ve vzduchu a pokrývaly stůl, židli, podlahu, rostliny i klávesnici. A spousta z nich se mi dostala do otevřených úst.

Šokovaně jsem tam stála a držela třesoucí se ruce ve vzduchu, jako by na mě mířila zbraň. Protože přesně tak ten výbuch zněl. Jako výstřel. A vyděsil mě k smrti, kurva.

Srdce mi bušilo jako splašené a v žilách mi proudil adrenalin. Sotva jsem dýchala, zatímco můj mozek pomalu zpracovával slova, která vyletěla z krabičky. Byla jsem tak –

„Co to má kurva znamenat?“

Leknutím jsem nadskočila a srdce mi vyskočilo až do krku. Výbuch byl tak hlasitý a nenadálý, že jsem ani neslyšela, jak se otevřely dveře.

V nich stál muž a mžoural na mě, celou pokrytou třpytkami. Na mě a čtyři velká slova napsaná tučným zlatým písmem, která vyskočila z krabičky:

JDI SE VYCPAT, ADRIENE.

3

Adrien Cloutier stál ve dveřích svojí kanceláře a upřeně zíral na můj třpytkový zločin. Přistihl mě při činu. (Doslova. Moje ruce byly doslova pokryté jasně červenými třpytkami.)

A protože jsem tam pořád stála jako přimražená, měla jsem to potěšení sledovat, jak se jeho výraz mění ze zmatku na podráždění a pak na čirý, nefalšovaný vztek.

Ten chlap přímo zuřil.

Tohle asi nebude pěkné. Byla jsem si tím na devětadevadesát procent jistá.

„Co to má – kurva – znamenat?“ zopakoval a vešel dovnitř. Slova zněla krátce a tak trochu… chrčivě. Jako by měl v krku trochu štěrku.

Trhl zápěstím a dveře za ním se zabouchly.

„To má být nějaký zasraný vtip?“ zařval Adrien a rozzuřeně vykročil vpřed. Zastavil se, ještě než došel k části podlahy pokryté třpytkami. Jeho vztek se na mě valil v tak hmatatelných vlnách, až jsem si byla jistá, že bych ho mohla ochutnat. Tedy kdyby můj jazyk nebyl pokrytý třpytivými flitry a já se necítila tak provinile.

Tváří v tvář vypadá jinak.

Netušila jsem, proč mě to napadlo ihned, jakmile se Adrienův pronikavý pohled setkal s tím mým, ale bylo tomu tak.

Abych byla upřímná, nikdy předtím jsem ho neviděla zblízka. Aspoň ne v reálném životě. Viděla jsem spoustu jeho fotek na internetu (zcela proti své vůli) a několikrát ho zahlédla v budově a na různých pracovních večírcích, ale nikdy zblízka. A v pátek jsem byla moc opilá a soustředěná na pomstu tomu úchylnému hajzlovi, který mě plácl přes zadek, a nevšimla si tak vůbec jeho obličeje.

Takže, jo, tím chci říct: neměla jsem nejmenší tušení, že má zelené oči.

Hloupé, co? Byla jsem od hlavy k patě pokrytá krvavě červenými třpytkami, zničila jsem tomu chlapovi kancelář jen dva dny poté, co jsem ho praštila holí do rozkroku za zločin, který možná spáchal, a možná taky ne. A jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, jak má temně a zlověstně zelené oči.

Připomínaly mi noční prales. Stejná barva a děsivá atmosféra. To byl jediný důvod, proč mi mozek tak zamrzl.

„Slečno Sanchezová.“ Moje jméno vyslovil, jako by se rýmovalo se všemi nadávkami v anglickém jazyce. „Položil jsem vám otázku.“

Správně. Jo. Zeptal se mě, jestli to má být vtip.

„Ehm, ne,“ odvětila jsem. Teprve když jsem pohnula jazykem, uvědomila jsem si, kolik třpytek se mi dostalo do úst. Byly zrnité, suché a… opravdu nepříjemné. „Totiž, někdo si zjevně myslel, že to bude vtipné. Ale já ne.“

Začala jsem si oprašovat ruce a tričko, zatímco mě Adrien sledoval. Nezdálo se, že mi věří, ale to bylo pochopitelné. Já bych si asi taky nevěřila.

„Mimochodem se jmenuju Ria,“ řekla jsem a podala mu třpytivou ruku.

Moje pokusy otřít si z dlaní lepkavé drobné částečky byly marné. Kdokoli to naplánoval, ho fakt nenáviděl. Během příštích deseti let bude v kanceláři sem tam nacházet červené třpytky. Budou se mu lepit na drahé obleky a lidi mu to budou připomínat uprostřed důležitých schůzek a dělat hloupé vtipy o striptérkách a podobných věcech.

Ze všech sil jsem se snažila nezasmát. Protože možná jsem lhala – možná to bylo trošku, trošinku legrační.

„Vím, kdo jste,“ zavrčel a ignoroval moji nataženou ruku.

„Výborně.“ Přikývla jsem a roztáhla rty do mírného, zdvořilého úsměvu. „A vy jste…?“

Vím, že jsem Albě slíbila, že se budu snažit chovat slušně, ale proboha, ta jeho reakce stála za to. Nikdy předtím jsem neviděla, jak někomu zaškubal celý obličej.

Zasloužila bych si Oscara za to, že se mi podařilo udržet s ním oční kontakt a zároveň vážnou tvář.

„Máte přesně deset vteřin na to, abyste mi to vysvětlila.“

Nebo co?

Tenký hlásek pudu sebezáchovy ve zřídka navštěvovaném, pavučinami pokrytém koutku mé hlavy mě naštěstí přiměl, abych se na to nezeptala nahlas.

„Hledala jsem nabíječku,“ odvětila jsem místo toho. „Vybil se mi telefon.“

Ticho.

Vážně, jeho oči měly absurdně zastrašující tmavě zelenou barvu. Byla jsem napůl přesvědčená, že nosí kontaktní čočky. Nebo si nějak chirurgicky změnil barvu duhovek.

„A?“ pobídl mě a svraštil tmavé obočí.

„A nemohla jsem najít žádnou, která by trčela z nějaké zásuvky. A všechny vaše šuplíky byly zavřené, tak jsem zkusila tu krabičku,“ řekla jsem a ukázala na roztrhané zbytky černé krabičky na jeho stole. Dala jsem si pozor, aby můj prst ukazoval na samotnou krabičku a ne slova, která z ní vyčnívala. „Ale pak celá vybuchla, právě když jste vešel dovnitř.“

„Prohledávala jste mi zásuvky?“

„Ne. Byly zamčené.“ Copak mě neposlouchá?

„Snažila jste se mi prohledat zásuvky.“ Pronesl pomalu, jako by se chtěl ujistit, že jsem pochopila, co jsem právě přiznala. „A přiznáváte to. Nahlas.“

„Ano. Potřebovala jsem nabíječku na telefon. Jak jsem řekla, vybil se mi.“

Pár vteřin mě pozoroval a snažil se odhadnout, jak moc jsem šílená. Podle jeho výrazu se rychle rozhodl, že jsem úplně mimo. „Uvědomujete si, že za to můžete být propuštěna? Nemluvě o tom, že je to nelegální.“

Jeho hlas nabral nový, mírně zmatenější tón. Jako by pro něj moje do očí bijící hloupost byla nečekaným překvapením.

Ten chlap si myslel, že jsem naprostý imbecil s maximálně dvěma plně funkčními mozkovými buňkami. Viděla jsem mu to ve tváři. Bylo to patrné i v mírné změně jeho rysů, jakmile vztek utlumila skeptická zmatenost.

Trvalo to celé tři vteřiny – jen do té doby, než jsem znovu otevřela ústa. „Já vás chápu. Je to skoro stejně nepřístojné jako zamknout zaměstnance ve své kanceláři bez jeho souhlasu. Nejsem právnička, ale jsem si celkem jistá, že to je taky nelegální. Možná dokonce víc než prohrabávat se něčími věcmi. Dalo by se to považovat za neoprávněné uvěznění a tak.“

Znovu jsem se pokusila setřít lepkavé třpytky z kůže, ale vůbec to nešlo. Bylo to dost otravné. Nesnášela jsem pocit písku, křídy nebo čehokoli zrnitého a suchého mezi prsty. Bylo to pro mě jako škrábání nehtů po tabuli a měla jsem chuť zvednout ramena až k uším a namočit si ruce do vody.

„Nebyla jste tu zadržena násilím, slečno Sanchezová,“ prohlásil Adrien hlasem rozžhaveným doběla.

Proč mi proboha říká slečno Sanchezová? V jakém století to jsme?

„Mně to tak připadalo,“ odsekla jsem mu a založila lesklé paže na prsou. „Dveře byly zamčené a nikdo mi neodpovídal. Což je, mimochodem, dost nezodpovědné. Co kdyby vypukl požár?“

„Venku jsem měl ochranku. V okamžiku, kdy by se spustil alarm, pustili by vás ven.“

„Jak jsem to měla vědět?“

Udělal další dva kroky vpřed. Zjevně už se nebál, že šlápne na červené jednorožčí zvratky. „Myslíte, že to omlouvá skutečnost, že jste mi prohledala věci a způsobila v mojí kanceláři chaos? Tušíte vůbec, jak dlouho bude trvat, než se to všechno uklidí?“

To není můj problém. „Jak jsem měla sakra vědět, že ta krabička na vašem stole obsahuje třpytivou bombu? Co jste udělal, naštval třpytkového medvídka?“

Ve skutečnosti jsem netušila, jestli třpytkoví medvídci vystřelují třpytky z hrudi, ale bylo to to nejlepší, co mě napadlo. Po celé té explozi jsem měla ještě trochu zamlžený mozek.

Adrien udělal další tři kroky vpřed a –

Počkat, proč počítám, kolik kroků udělal? To přece normálně nedělám, nebo ano?

„To se vás netýká,“ odvětil. „Vůbec jste na to neměla co sahat. Dostala jste naprosto jasné pokyny, abyste seděla na gauči a čekala.“

„Ano, a bylo mi řečeno, že dorazíte za chvíli,“ odsekla jsem. Můj hlas zněl trochu ostřeji, než jsem zamýšlela, a uvědomila jsem si, že mám pěsti u žeber zaťaté. „To bylo před dvěma hodinami, pane Cloutiere.“

Netušila jsem, proč jsem jeho jméno vyslovila tak sarkasticky a jedovatě. Ani proč jsem byla najednou tak podrážděná. To mi v mém případě ani trochu nepomáhalo.

„Musel jsem nejdřív vyřídit něco jiného.“ Krok.

Ještě čtyři a budeme stát tváří v tvář. Ne že bych to pořád počítala.

„A jak jsem měla vědět, že se tu opravdu ukážete? Nebo kdy? Jak dlouho jste si myslel, že tu budu sedět a čekat?“

Sval v jeho čelisti sebou zacukal. „Dávejte si pozor na tón, slečno Sanchezová. Poslední dva dny jsem strávil minimalizováním škod, které jste napáchala na Halloween, a teď tohle. Nevím, co máte za problém, ale nemám náladu snášet vaše kecy.“

A já strávila minulé úterý utěšováním svojí šestileté neteře, protože jsi její matce nedopřál ani jeden mizerný večer volna, aby s ní mohla oslavit narozeniny! To mám za problém, ty sobecký kreténe!

Rozzuřeně jsem na něj přimhouřila oči a v ramenou pocítila napětí.

Dobře, možná jsem věděla, proč jsem tak rozčilená. Možná to nebylo tak náhlé ani nečekané. Možná jsem měla dost toho, že tu jen sedím a nechám ho, aby se k mojí sestře choval tak hnusně. Vždycky jsem ji musela utěšovat, když potřebovala upustit páru nebo když byla přemožená svojí pracovní zátěží a Adrienovými směšnými očekáváními.

Možná mi vadilo sledovat, jak všechny ty přesčasy ničí Albino manželství. Kolik svátků a narozenin zmeškala – nebo úplně vynechala –, protože „Adrien potřebuje, abych tu zůstala ještě hodinu, maximálně dvě“ nebo „na poslední chvíli se objevila schůzka a Adrien potřebuje, abych se jí zúčastnila. Na večeři to nestihnu. Opravdu moc mě to mrzí. Dej za mě pusu Olive a řekni Benovi, že mu to vynahradím. Slibuju“.

Nelitovala jsem toho. Ani Halloweenu, ani těch pitomých třpytek, ani svého neuctivého tónu.

Čtyři roky jsem poslouchala Albiny historky o tomhle chlapovi – počínaje dobou, kdy ještě pracoval v provozním týmu, než mu jeho papánek na stříbrném podnose předal pozici generálního ředitele. Věděla jsem, kdo to je, a ničeho jsem nelitovala.

„Byla jste to vy, ne?“ zeptal se Adrien a udělal ke mně další krok. Ocitl se tak blízko, že jsem musela zvednout bradu, abych s ním udržela oční kontakt. „Na Halloween. Byla jste to vy.“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím, o čem to mluvíte.“

Částečně mi bylo jasné, že nemá smysl to popírat, ale větší, mnohem tvrdohlavější část mého já mu to chtěla udělat co nejtěžší.

Z kapsy vytáhl telefon, odemkl ho a téměř mi ho strčil před obličej.

Nepřekvapilo mě, že v něm má moji fotku v kostýmu Valdy. Úhel byl vyšší než u všech fotek, které jsem viděla na internetu – jako by byla pořízena bezpečnostní kamerou –, a byla přiblížena na můj křičící obličej těsně předtím, než jsem mávla holí.

Musela jsem se kousnout do rtu, abych se nezasmála, ale nepovedlo se mi to.

„Myslíte si, že je to vtipné?“ zavrčel Adrien a jeho tváře se zbarvily do růžova. Odhodil telefon na stůl a udělal poslední krok vpřed, přímo do mého osobního prostoru. „Máte vůbec tušení, co jste způsobila? Co mě stála vaše trapná snaha upoutat na sebe pozornost?“

Moje co? „Co prosím?“

„Sedm set milionů.“

To mi vymazalo úsměv z tváře. Nechápavě jsem na něj zamrkala. „Počkejte… co?“

„Sedm – set – milionů – dolarů.“ Řekl to pomalu a každé slovo důkladně protáhl, abych tomu lépe rozuměla. „Víte, kdo byli ti muži, se kterými jsem mluvil, než jste vtrhla do haly a praštila mě? Investoři. Z Japonska.“

Aha.

Jo, to jsem netušila.

„A víte, co se stalo po tom vašem trapném kousku? Oni z toho kurva vycouvali. Prací na té dohodě jsem strávil měsíce. Byli tu, aby už jen podepsali papíry. Byla to hotová věc, kurva!“

Myslela jsem si, že Adrien vypadal naštvaně už předtím, ale to nebylo nic ve srovnání se zuřivostí, která z něj sálala teď. Jeho oči začaly připomínat les rozžhavený ohněm.

Chtěla jsem poukázat na to, že korelace nemusí nutně znamenat kauzalitu, a zeptat se ho, jestli si je jistý, že se nestáhli kvůli něčemu jinému. Ale teď zřejmě nastal vhodný okamžik, abych držela hubu, takže jsem to raději udělala.

„Celý zasraný víkend jsem strávil řešením důsledků ztráty investice, snažil se udržet pod kontrolou mediální pokrytí a hasit všechny ostatní požáry, které jste způsobila. A teď ještě máte tu drzost prohrabávat se mými věcmi, dělat mi nepořádek v kanceláři a místo omluvy mi nadávat? Smát se, jako by to bylo k popukání? Co máte sakra za problém vy?“

Polkla jsem. Upřímně řečeno, když to řekl takhle, už mi to tak vtipné nepřipadalo.

Naklonil hlavu. „O co tady jde? Co chcete?“ Když se přiblížil, ucítila jsem z něj jemnou vůni teplé, kořeněné kolínské. Neměla nic společného s odporným zápachem toho chlapa z Halloweenu. „Peníze? Pozornost? Byla tahle celá věc jen promyšlený plán, jak se se mnou dostat do jedné místnosti?“

Počkat… počkat, cože?

„Proto jste mi prohledávala věci? Snažila jste se najít něco, čím byste mě mohla vydírat? Nebo jste jedna z těch stalkerek, co si myslí, že mě milují?“

Zůstala jsem na něj zírat s otevřenou pusou.

Cože?! „Ne, co? Jak jste na něco takového vůbec přišel…“

„Nelžete mi, Sanchezová.“

Dobře, takže s oslovováním „slečno“ jsme už asi skončili.

„Chlape, hledala jsem tu jen nabíječku. Přísahám, že vás nemiluju.“

Do prdele. Nemohla jsem uvěřit, že jsem mu to musela říct nahlas.

Byl vůbec v pořádku?

Udělala jsem krok zpět, abych získala nějaký odstup, ale on mě následoval.

„Tak o co vám sakra jde?“ vyštěkl a následoval mě, dokud jsem zády nenarazila do zdi. Pak se nade mnou tyčil, celý rozzuřený a s napjatými svaly.

Možná Alba nepřeháněla, když tvrdila, že mě zabije a donutí ji pohřbít moje pitomé tělo. Právě se na mě díval, jako by mě chtěl na místě uškrtit.

„Dobře, poslouchejte,“ řekla jsem a snažila se mluvit co nejklidnějším hlasem. K tomu jsem ještě zvedla třpytivé dlaně v gestu kapitulace. „Přísahám, že nic z toho nebylo ve snaze… upoutat vaši pozornost nebo tak něco. To, co se stalo o Halloweenu, bylo nejspíš jen nedorozumění.“

V tu chvíli jsem si byla docela jistá, že on mě té noci přes zadek neplácl.

Jeho hlas byl mnohem hlubší, voněl mnohem líp a připadal mi… širší než ten druhý chlap. Vím, že jsem viděla jen jeho záda a tak, ale rozhodně si nepamatuju, že by měl tak široká ramena.

Adrienova postava byla téměř stejně zastrašující jako jeho oči. „Ta fotka, kterou máte v telefonu, je z bezpečnostní kamery, že?“ zeptala jsem se. „Takže předpokládám, že jste viděl, kde jsem byla, než jsem vešla do haly. Viděl jste, co se stalo.“

Sval na jeho tváři sebou trhl, ale nic neřekl. Považovala jsem to za „ano“.

„Byl jste to vy?“ zeptala jsem se. „Protože já si myslela, že ano, a –“

„Ne.“ Slovo mu krátce a rozhodně vyletělo z úst.

„Dobře, no, byl oblečený přesně jako vy… pokud si dobře vzpomínám. Měl tmavé vlasy a tak, a já ho viděla jen zezadu. Takže… pokud jste to nebyl vy, pak to bylo jen nedorozumění.“

Adrien mlčel, jako by čekal na nějaké pokračování. Možná na omluvu.

„A já opravdu hledala nabíječku,“ ujistila jsem ho místo toho a vytáhla z kapsy telefon. „Je vybitý. Vidíte? Nelžu.“

„A co? Vy nevydržíte ani pět minut bez telefonu?“

Dvě hodiny. Nechal jsi mě tu čekat dvě hodiny, ne pět minut, ty pitomče!

Místo toho, abych to řekla nahlas, jsem se ale kousla do jazyka, protože pořád vypadal dost rozzuřeně a já slíbila Olive, že ji vezmu do Six Flags, pokud příští měsíc dostane jedničku z matematiky. Takže jsem musela zůstat naživu aspoň kvůli tomu.

„Ještě něco?“ zatlačil na mě. „Máte ještě nějaké další blbé výmluvy, nebo vám došly nápady?“

Mrkla jsem, abych neobrátila oči v sloup. „Žádné další výmluvy,“ ujistila jsem ho. „Jen tyhle dvě.“

Pak jsem se připravila. Protože teď mi určitě řekne, že na mě podá žalobu. A že za dveřmi čekají jeho právníci a chtějí se mnou mluvit.

Teď mi Adrien Cloutier vysvětlí, jak přesně mi hodlá zničit život. A pak po mně bude chtít omluvu a předá mi oficiální žalobu.

„Máte padáka. Vypadněte.“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že už nic dalšího nedodá.

„Počkejte… to je všechno?“ zeptala jsem se hloupě.

Protože to nemohlo být všechno. Určitě mě čekají další následky.

Než odpověděl, zachvěl se mu sval v čelisti, jako by protestoval proti jeho odpovědi. „To je všechno.“

Počkat. Napadla jsem ho, připravila ho o sedm set milionů dolarů do investic, prohrabala se mu ve věcech, zničila mu kancelář, způsobila mu problémy v médiích, odmítla se za to omluvit a… to je všechno? Vyhodil mě?

Něco mi tu nesedělo.

Adrien Cloutier byl bezohledný, nemilosrdný žralok, který ničení životů bral jako koníček (alespoň jsem to předpokládala). Dva plus dva přece není pět.

„Co –“

„Vypad-ně-te.“

Potlačila jsem milion otázek, které mě svrběly na jazyku, a proklouzla kolem něj. Napůl jsem čekala, že na mě venku před jeho kanceláří čeká roj právníků s žalobami v rukou.

Nikdo tam ale nestál. Byl tam jen Frankie s prázdnou kartonovou krabicí.

Hmmm.

4

Vyklidit si stůl mi trvalo asi osm vteřin.

Sluchátka s potlačením hluku, balíček jahodových žvýkaček, na nějž jsem úplně zapomněla, a vzorek krému na ruce. To všechno jsem dala do obrovské krabice, kterou mi Frankie vtiskl do náruče, když jsem vyšla z Adrienovy kanceláře.

Dostal pokyn, aby mě doprovodil při balení a odchodu. Asi pro případ, že bych se rozhodla ukrást sešívačku nebo něco podobného.

„Hotovo,“ prohlásila jsem a zvedla krabici. „Můžeme jít.“

Frankie zvedl obočí. „Nastoupila jsi nedávno?“

„Ne. Jsem tu už dva roky.“

„A to je všechno, co máš?“

Pokrčila jsem rameny. „Nikdy jsem nebyla velkou sběratelkou harampádí. Hele, řekl ti někdy někdo, že vypadáš jako nadupaný Mr. Proper?“ Měl náušnici, stříbrné obočí a všechno ostatní.

„Ano.“

„Super. Ale ty vypadáš líp.“

„Já vím,“ odpověděl bez zaváhání.

Zasmála jsem se a po cestě k výtahům s ním srovnala krok. Ignorovala jsem ne zrovna tiché šeptání a nenápadné pohledy mých bývalých kolegů, z nichž dva ne zrovna tajně natáčeli můj grandiózní, třpytivý odchod.

Nikdo z nich nepřišel, aby se rozloučil, ale to mi nevadilo.

Nikdy jsem si tu nenašla přátele. Neviděla jsem v tom smysl. Vždycky to mělo být jen dočasné zaměstnání, dokud nenajdu něco, co není… Nevím. Asi něco, co mi nevysává duši a pomalu mi nemění mozek na odstátou ovesnou kaši. To by byl dobrý začátek.

Frankie mě doprovodil až ke dveřím a vzal mi kartu, přičemž zdůraznil, že se do budovy nesmím vracet a bla, bla, bla. Zástupce personálního oddělení se mi během několika hodin ozve. To bylo vše, co jsem potřebovala vědět.

Pochybovala jsem, že dostanu nějaké odstupné. Podle firemního kodexu chování měli víc než dost důvodů k mému propuštění.

Věděla jsem to, protože jsem se hned druhý den v práci nudila natolik, že jsem si ho celý přečetla.

„Ahoj, jsi doma brzy, co –“ Jamie se zarazila, když jsem vtrhla do našeho bytu. Jakmile si všimla, že jsem celá pokrytá třpytkami, okamžitě jí spadla brada. „Páni, cos to sakra vyváděla?“

„Ahoj,“ řekla jsem a položila na podlahu obrovskou, téměř prázdnou krabici.

Vrátila bych ji Frankiemu a žvýkačku a krém bych si strčila do kabelky (nebo vyhodila), ale pokud si brzy nenajdu jinou práci, nebudu si moct dovolit platit nájem. A stěhovací krabice jsou drahé.

„Co se stalo?“ zeptala se Jamie s vyvalenýma očima.

„No, stručně řečeno… Adrien přišel na to, že Valda jsem byla já, zamkl mě ve své kanceláři a pak jsem mu tam omylem odpálila třpytivou bombu a dostala padáka. Jak se máš ty?“

„Takhle sem ani nevkročíš,“ řekla. „Jdi okamžitě ven a svlékni se.“

„Nebudu se svlékat na chodbě.“

„Rio, ty třpytky budou všude. S ničím takovým si nezahrávám. Jak ses vůbec dostala domů?“

„Šla jsem pěšky.“ Trvalo to pětačtyřicet minut a setkala jsem se s mnoha zvědavými pohledy. Ale v tomhle stavu bych do vlaku nastoupit nemohla, takže jsem si nasadila sluchátka a prostě šla.

Jamie si povzdechla a zvedla oči ke stropu, jako by prosila Boha o trpělivost. „Počkej tady chvilku.“

Když se vrátila, měla s sebou igelitovou tašku a vysavač.

„Ne,“ řekla jsem, protože mi bylo jasné, co chce udělat.

„Ale ano. Otevři zase dveře a vyjdi ven.“

„Co si pomyslí sousedi!“ Dramaticky jsem zvedla ruce a Jamie zapojila svoji zbraň.

Pak oběma rukama popadla ocelovou trubku a namířila mi ji přímo na hlavu. Pak na mě ještě přimhouřila oči.

„No tak, klid,“ zarazila jsem ji a ukázala jí dlaně.

„Řekla jsem, ať otevřeš dveře a vyjdeš ven,“ zamumlala skrz zaťaté zuby.

Polkla jsem a udělala krok zpět. „Poslouchej,“ spustila jsem třesoucím se hlasem a se zvednutýma rukama. „Tohle nechceš udělat, já – jmenuju se Ria, jsem manželka a máma a mmám děti. Mám děti. Osmasedmdesát. Mrože Jollyho, rybičku Bublinu a medvídka Princeznu. Za pár let budou mít obrovskou hodnotu, slibuju! Můžeme se podělit o zisk!“

Můj velkorysý medvídkový úplatek v hodnotě několika miliard dolarů však nepadl na úrodnou půdu.

„Ukradla jsi mi kocoura!“ vykřikla Jamie. „Byl můj a ty jsi mi ho prostě… přebrala!“

„On si s tím začal!“ trvala jsem na svém, zatímco jsem se opřela zády o dveře. „Přísahám. Fazolkus mi přišel do postele dobrovolně!“

Věděla jsem, že to nevěstí nic dobrého. Řekla jsem mu, ať odejde – ať se vrátí k ní. Byl to její kocour. To s ní měl trávit noci.

Ale on mě neposlouchal.

„Nedělej to,“ zašeptala jsem prosebně a ramena se mi zvedla strachem. „Prosím, nedělej to. Mysli na moje děti.“

Nabila svoji zbraň.

Bože.

Fazolkus Vrnitel jako na povel vyběhl z mojí ložnice a vrněl při tom jako roztomilý přítulný děvkař.

„Ahoj, zlato,“ zašeptala jsem, když se mi otřel o nohy. „Byl jsi celé ráno ten nejvíc nejhodnější a nejvíc nejkrásnější kluk?“

„Dobře, vážně, vypadni, než ho celého zašpiníš. Vysaju tě.“

Sklopila jsem ruce. „Fajn, ale drž se dál od mého obličeje. Na ten použijeme kokosový olej. A nejdřív udělám proměnu jako Sailor Mars. S třpytivou otočkou a tak.“

Neochotně souhlasila.

Alba mě oficiálně ignorovala.

Už přes čtyři dny jsme nebyly v kontaktu, a to jsem se snažila. Dokonce i Ben ignoroval moje zprávy. Přiměla svého manžela, aby se mi vyhýbal. Tak moc byla naštvaná.

V pátek večer už jsem toho měla dost. Měla plné právo být na mě naštvaná, ale mohly jsme to vyřešit jako dospělí, sakra! To nejmenší, co mohla udělat, bylo ignorovat mě přímo do očí. I když bych mnohem raději, kdyby na mě křičela. Obvykle se tak po patnácti nebo dvaceti minutách uklidnila.

Nakonec jsem dorazila až k nim domů s krabicí Albiných oblíbených koblih (s crème brûlée z malého obchůdku na druhé straně města) a pár sladkostmi pro Olive.

„Není doma,“ zalhal Ben, jakmile mi otevřel dveře.

„Slyšela jsem ji mluvit, než jsem zaklepala, ty troubo. Řekni jí, že ji potřebuju vidět.“

Na pár vteřin zaváhal, pak se ohlédl přes rameno a vyšel ven. Dveře se za ním zavřely. „Poslyš. Teď opravdu není vhodná doba,“ varoval mě tiše a prohrábl si hnědé kudrnaté vlasy. „Asi bys měla přijít tak za… já nevím. Jen nám dej trochu času.“

Nám. Řekl nám.

Neignoroval mě jen kvůli Albě. Byl naštvaný. Až když se pohnul pod světly verandy, všimla jsem si tmavých kruhů pod jeho očima a toho, jak mu vlasy trčely do všech stran. Vypadal, jako by si je celý den frustrovaně prohrabával.

„Jsi, ehm… jsi v pořádku?“ zeptala jsem se. Zase se pohádali?

„Ne, ani ne.“ Sevřel pěsti v kapsách a zatnul zuby. A pak to na mě vybalil. „Vyhodili ji, Rio. Kvůli tomu, co jsi udělala.“

Nejdřív jsem si myslela, že jsem se přeslechla. Protože nebylo možné, aby tím myslel, že Alba přišla o práci.

Alba, která poslední čtyři roky věnovala Adrienu Cloutierovi všechno a ještě víc.

Alba, která neustále upřednostňovala práci před svým zdravím, duševní pohodou a blahobytem. Před svojí rodinou. Přede mnou.

Alba, která měla za sedm týdnů nastoupit na mateřskou dovolenou. Placenou mateřskou dovolenou. Na jeden rok.

„Cože?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„Vyhodil ji,“ zopakoval Ben. Celé jeho tělo vibrovalo napětím. „A ne bezdůvodně. Takže žádné odstupné, žádné odškodné, nic. Nedostala nic.“

Co to sakra…?

Když mi došlo, co mi právě řekl, jako by se mi z plic vytratil veškerý vzduch.

„Za necelé dva měsíce měla jít na mateřskou. Dostane… i tak…“

„Nedostane nic.“

Nechápavě jsem zamrkala. Nemohla jsem tomu uvěřit.

Nebyla to její vina. Nic neudělala. To já za to mohla. To já Adriena uhodila. To já jsem udělala nepořádek v kanceláři.

„Jak to myslíš, že ji nevyhodil bezdůvodně?“ zeptala jsem se. Hlas se mi chvěl panikou, vztekem a… hanbou. Za všechno jsem mohla já. „Alba nic neudělala. Ani tam nebyla. O ničem nevěděla, dokud se neobjevilo to video a –“

Zmlkla jsem. Vstupní dveře se znovu otevřely a ukázala se v nich moje těhotná, velmi unavená starší sestra.

Byla v hrozném stavu.

Vlasy měla z poloviny vytažené do drdolu, její nenalíčená tvář byla zatížená stresem a její oči… musela nepřetržitě plakat několik dní.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ji a polkla knedlík v krku, který mě tam škrábal jako ostnatý drát. „Ben mi prozradil, co se stalo. Nerozumím tomu. Jak nebo proč… ty jsi přece nic neudělala.“

Možná má důvod se soudit. Kvůli neoprávněnému propuštění nebo odvetnému propuštění nebo něčemu podobnému.

Nevěděla jsem.

Nebyla jsem právnička.

A čí je to vina?

„Pojď dovnitř,“ řekla Alba a ustoupila stranou, aby mi udělala místo. „Venku je zima.“

Zaváhala jsem a váhavě zůstala na místě, dokud mě nezatáhla za rukáv. „Pojď. Bolí mě nohy.“

Vešla jsem dovnitř a položila krabici s koblihami a sladkostmi na konferenční stolek. „Kde je Olive?“

„Mí rodiče si ji vzali na víkend,“ odvětil Ben. „Potřebovali jsme čas, abychom… musíme si něco vyjasnit.“

Za tohle všechno můžu já.

Alba se s hlubokým povzdechem posadila na gauč, zaklonila hlavu a polkla, jako by se snažila neplakat.

Neohrabaně jsem se zastavila v rohu a čekala, až začne nadávat.

Ale to se nestalo.

„Albs –“

„Ta kartička,“ odpověděla, než jsem stačila něco říct. „Použila jsi moji kartičku, aby ses dostala do hotelu, a oni ji vysledovali až ke mně. Adrien mě hned, jak jsem přišla do kanceláře, pozval na schůzku. Vyhodil mě, ještě než tě vůbec viděl. Kvůli bezpečnosti. Když jsem nastoupila, podepsala jsem dokument, v němž jsem souhlasila, že ji budu používat pouze já.“

Sevřel se mi žaludek. To byla ta záležitost, kterou musel vyřídit? Zpozdil se, protože vyhazoval Albu? „Proč jsi mu neřekla, že jsem tu kartičku ukradla, nebo tak něco?“ Malér bych měla tak jako tak. Už by na tom nezáleželo.

Ale posilovna v hlavním hotelu? Byla to fantazie každého fanatika – včetně baru se smoothie a masáží zdarma, bazénu a soukromých saun.